ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 р. 	Справа № 440/12442/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, повний текст складено 26.01.26 по справі № 440/12442/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі – ГУ ПФУ в Полтавській області, пенсійний орган), в якій, з урахуванням заяви від 22.09.2025, просить:
визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон України № 1788-XII) та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 40 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон України № 1058-ІV) із застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2021, 2022 та 2023 роки, починаючи з 09.03.2025;
зобов`язати ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України № 1788-XII та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 40 Закону України № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2021, 2022 та 2023 роки, починаючи з 09.03.2025.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем протиправно зараховано періоди роботи позивача з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 в Полтавській обласній клінічній інфекційній лікарні Полтавської обласної ради до стажу в одинарному розмірі. Позивач наголошувала, що відповідно до статті 60 Закону України № 1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Крім того, позивач зауважувала, що пенсійний орган для розрахунку її пенсії за віком безпідставно застосував проіндексований показник середньої заробітної плати за 2014-2016 роки, замість застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2021-2023.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України № 1788-ХІІ та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 40 Закону України № 1058-IV із застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2021, 2022 та 2023 роки, починаючи з 09.03.2025.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України № 1788-ХІІ та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 40 Закону України № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески, за 2021, 2022 та 2023 роки, починаючи з 09.03.2025, з урахуванням вже виплачених сум.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 968.96 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що робота в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» до 01.01.2004 зараховується як до пільгового, так і до страхового стажу у подвійному розмірі, а період роботи після 01.01.2004 у подвійному розмірі обчислюється тільки щодо визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах. ОСОБА_1 , 12.10.1968, перебуває на обліку в управлінні з 16.10.2020, як отримувач пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України № 1788-ХІІ, із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017-2019 роки, у розмірі 7 763.17 грн. З 03.01.2024 ОСОБА_1 отримує пенсію за віком за Списком № 2 відповідно до Закону України № 1058-IV згідно з поданою 03.01.2024 заявою про переведення на інший вид пенсії. Пенсію за віком обчислено з урахуванням страхового стажу тривалістю 37 років 9 місяців 6 днів, зарахованого по 30.09.2023, та заробітної плати з 01.07.2000 по 30.09.2023 - на підставі даних персоніфікованого обліку, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2017-2019 роки – 7 763.17 грн. Розмір пенсії за віком з 03.01.2024 – 2 760.00 грн. З 01.03.2025 перерахунок проведено на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році» і розмір пенсії склав 3 323.00 грн. Для застосування середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії за 2021-2023 відсутні підстави, оскільки право на застосування середньої заробітної плати за попередній рік перед зверненням використано під час первинного призначення пенсії з 16.10.2020.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в ГУ ПФУ в Полтавській області з 16.10.2020, як отримувач пенсії за вислугу років, призначену відповідно до Закону України № 1788-ХІІ із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2017-2019 роки у розмірі 7 763.17 грн, що підтверджується розрахунком заробітку для обчислення.
Позивач 03.01.2024 звернулася до ГУПФУ в Полтавській області із заявою про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах .
Згідно з рішенням ГУ ПФУ в Полтавській області від 08.01.2024 № 163750010829 з 03.01.2024 ОСОБА_1 призначено пенсію за віком за Списком № 2 відповідно до Закону України № 1058-IV. Пенсію за віком позивачу обчислено з урахуванням страхового стажу тривалістю 37 років 9 місяців 6 днів, зарахованого по 30.09.2023, та заробітної плати з 01.07.2000 по 30.09.2023 - на підставі даних персоніфікованого обліку, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, в розмірі 6 032.53 грн. Розмір пенсії за віком з доплатами з 03.01.2024 склав 2 760.00 грн.
При цьому, при призначенні позивачу пенсії за віком за Списком № 2 пенсійним органом зараховано періоди роботи позивача з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 в Полтавській обласній клінічній інфекційній лікарні Полтавської обласної ради до стажу в одинарному розмірі, про що свідчить алгоритм розрахунку пенсії за віком при перерахунку у зв`язку із індексацією.
З 01.03.2025 перерахунок пенсії позивача проведено на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2025 № 209 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткові заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році», пенсію за віком позивачу обчислено з урахуванням страхового стажу тривалістю 37 років 9 місяців 6 днів, зарахованого по 30.09.2023, та заробітної плати з 01.07.2000 по 30.09.2023 - на підставі даних персоніфікованого обліку, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, в розмірі 3 764.40 грн, розмір пенсії з доплатами склав 3 323.00 грн, що підтверджується розрахунком заробітку для обчислення.
Позивач, вважаючи протиправними дії ГУ ПФУ в Полтавській області щодо відмови зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України № 1788-ХІІ та здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до статті 40 Закону України № 1058-IV із застосування показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачені страхові внески за 2021, 2022 та 2023 роки, починаючи з 09.03.2025, звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що при обчисленні пенсії за віком з 03.01.2024 пенсійний орган мав урахувати показник середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року призначення нового виду пенсії, оскільки пенсія за віком передбачена іншим законом, ніж пенсія за вислугу років. Тому в даному випадку відповідач мав застосувати позивачу пенсію, виходячи із середньої заробітної плати (доходу) працівників, зайнятих в галузях економіки України, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022, 2023 роки, оскільки показник середньої заробітної плати має враховуватися за три календарні роки, що передують року призначення вперше пенсії за Законом України № 1058-IV. Щодо відмови відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України № 1788-ХІІ, суд зазначив, що відповідно до статті 60 Закону України № 1788-ХІІ (в редакції Закону України № 1110-IV від 10.07.2003, із змінами, внесеними згідно із Законом № 2205-VIII від 14.11.2017), робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Отже, робота позивача в Комунальному підприємстві «Полтавська обласна клінічна інфекційна лікарня Полтавської обласної ради» з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020, з 01.12.2022 по 30.09.2023 на посаді медсестри медичної палатної шлунково-кишкового відділення дає право на зарахування стажу роботи у цьому закладі у подвійному розмірі.
Погоджуючись з висновками викладеними судом першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами п. 6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі – Закон України № 1058-IV, у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії за віком), відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ст. 10 Закону України № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за № 1788-ХІІ (далі – Закон України № 1788-ХІІ у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії за вислугу років), передбачено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мали працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку
Так у ст. 19 Закону України № 1788-ХІІ встановлює, що пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.
Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років.
Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України № 1058-IV, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається за формулою: Зп = Зс х (Ск : К), де: Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, у гривнях; Зс - середня заробітна плата (дохід) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії. Порядок визначення показників зазначеної заробітної плати затверджується Пенсійним фондом України за погодженням з центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної фінансової політики, державної політики у сферах економічного розвитку, статистики.
Згідно із ч. 3 ст. 45 Закону України № 1058-IV встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
Тобто, ч. 3 ст. 45 Закону України № 1058-ІV встановлений порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим Законом, на інший та показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, - таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV.
Отже, у випадку коли особі призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України № 1788-ХІІ надалі при розрахунку пенсії за віком за Законом України № 1058-ІV такій особі показник середньої заробітної плати має враховуватися за три календарні роки, що передують року призначення нового виду пенсії, оскільки пенсія за віком передбачена іншим законом, ніж пенсія за вислугу років.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України № 1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а надалі при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону України № 1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно з ч. 3 ст. 45 Закону України № 1058-IV.
Подібний правовий підхід викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що з 16.10.2020 ОСОБА_1 було призначено пенсію за вислугу років, як працівнику інфекційного закладу охорони здоров`я на підставі п. е ч. 1 ст. 55 Закону України № 1788-XII, тоді як про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-IV позивач вперше звернулася із заявою від 03.01.2024, раніше 03.01.2024 позивачу не призначалася пенсія за віком відповідно до Закону України № 1058-IV.
Отже, для обчислення позивачу пенсії за віком у 2024 році пенсійний орган мав врахувати показник середньої заробітної плати за три календарних роки, що передують року призначення нового виду пенсії, тобто, за 2021, 2022, 2023 оскільки пенсія за віком передбачена іншим законом, ніж пенсія за вислугу років.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена Верховним Судом України у постанові від 29.11.2016 у справі № 133/476/15-а, який дійшов висновку про те, що у випадку призначення особі пенсії за вислугу років відповідно до Закону України № 1788-XII, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а в подальшому при виявленні такою особою бажання отримувати пенсію за віком відповідно до Закону України № 1058-IV, має місце саме призначення пенсії за віком, а не переведення згідно частини третьої статті 45 Закону України № 1058-IV.
Вказана правова позиція Верховного Суду України підтримана Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 у справі № 876/5312/17, а також Верховним Судом у постановах від 13.02.2019 у справі № 265/7301/16-а, від 09.12.2019 у справі № 265/5293/17, від 02.03.2020 у справі № 175/4084/16-а, від 24.06.2021 у справі № 243/8903/16-а, від 29.03.2023 у справі № 240/4170/19.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, встановивши, що позивачу з 11.02.2013 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України № 1788-ХІІ, а за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-ІV він звернувся вперше 11.01.2023, дійшов висновку про наявність у нього права на нарахування та виплату територіальним органом Пенсійного фонду України пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058-IV із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням такої пенсії, а саме: за 2020 - 2022 роки, з огляду на те, що за цих обставин має місце призначення іншого виду пенсії за іншим законом, а не переведення з одного виду на інший вид пенсії в межах одного Закону відповідно до частини третьої статті 45 Закону України № 1058-IV.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі № 334/2653/17, від 13.12.2018 у справі № 185/860/17, від 27.11.2024 у справі № 560/11681/23, від 16.01.2025 у справі № 580/4901/22, від 31.01.2025 у справі № 200/1478/24, від 27.02.2025 у справі № 380/21644/23, від 25.03.2025 у справі № 380/3740/24, від 30.09.2025 у справі № 460/26237/23, від 27.11.2025 у справі № 520/23199/24, від 26.03.2026 у справі № 560/5460/25.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що ГУ ПФУ в Полтавській області протиправно не здійснено позивачу призначення пенсії, згідно із Законом України № 1058-IV, виходячи із середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2021, 2022, 2023, тобто враховуючи показник середньої заробітної плати, який має враховуватися за три останні календарні роки, що передують року призначення пенсії за Законом України № 1058-IV.
Щодо відмови відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020 та з 01.12.2022 по 30.09.2023 у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України № 1788-XII, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 62 Закону України № 1788-XII встановлює, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Отже, у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів - трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
З аналізу наведених норм вбачається, що наявність записів у трудовій книжці є достатнім і основним доказом підтвердження відповідного стажу роботи.
Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника (пункт 18 Порядку № 637).
Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 :
- 01.07.2011 позивач зарахована на посаду сестри медичної палатної шлунково-кишкового відділення у Полтавську обласну клінічну інфекційну лікарню;
- 20.10.2016 ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням;
- 19.12.2016 позивач зарахована на посаду сестри медичної палатної шлунково-кишкового відділення у Полтавську обласну клінічну інфекційну лікарню;
- 28.12.2017 Полтавську обласну клінічну інфекційну лікарню реорганізовано шляхом перетворення в Комунальне підприємство «Полтавська обласна клінічна інфекційна лікарня Полтавської обласної ради»;
- 30.09.2020 позивач звільнена з роботи за власним бажанням;
- 01.12.2022 ОСОБА_1 прийнята на посаду сестри медичної палатної відділення кишково-шлункових інфекцій в Комунальне підприємство «Полтавська обласна клінічна інфекційна лікарня Полтавської обласної ради».
Вказану трудову книжку було долучено відповідачем разом з відзивом на позовну заяву та відповідачем не заперечується належність трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Відповідно алгоритму розрахунку пенсії за віком ОСОБА_1 . ГУ ПФУ в Полтавській області зараховано до страхового стажу позивача, зокрема, наступні періоди:
- з 01.07.2011 по 19.10.2016 Список № 2 мед. заклад із ст. 60 (5 років 4 місяці 0 днів);
- з 19.12.2016 по 30.09.2020 Список № 2 мед. заклад із ст. 60 (3 роки 9 місяців 27 днів);
- з 01.12.2022 по 30.09.2023 Список № 2 мед. заклад із ст. 60 (0 років 10 місяців 0 днів).
Тобто, з вищевказаного слідує, що зазначені періоди роботи позивача в інфекційній лікарні зараховані у одинарному розмірі.
Водночас, згідно зі статтею 60 Закону України № 1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Суд бере до уваги, що вимогами частини четвертої статті 24 Закону України № 1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом.
Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону України № 1058-IV визначено, що положення Закону України № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України від 06.04.2000 № 1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі – Закон України № 1645-III) інфекційні хвороби - розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
Згідно статті 7 Закону України № 1645-III лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.
Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.
Відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909), до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час, зокрема, на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно - епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.
У примітці 2 Переліку № 909 зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.
Згідно з Переліком закладів охорони здоров`я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України 28.10.2002 № 385, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.11.2002 за № 892/7180, до закладів охорони здоров`я відносяться: лікарняні заклади (багатопрофільні, однопрофільні, спеціалізовані, особливого типу, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади переливання крові, швидкої та екстреної медичної допомоги, санаторно-курортні заклади); санітарно-профілактичні заклади; фармацевтичні (аптечні) заклади; інші заклади; заклади медико-соціального захисту; Державні спеціалізовані установи судово-медичної експертизи.
Отже, зарахування стажу в подвійному розмірі, передбачене статтею 60 Закону України № 1788-XII, не пов`язано із набранням чинності Закону України № 1058-IV, а тому не обмежується наявним стажем роботи до 01.01.2004.
Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст. 24 Закону України № 1058-IV та ст. 60 Закону України № 1788-ХІІ викладена у постановах Верхового Суду від 04.12.2019 у справі № 689/872/17 та від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 27.04.2023 у справі № 160/14078/22, від 11.02.2025 у справі № 420/8637/24, які, в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України, є обов`язковими для врахування.
Суд апеляційної інстанції враховує положення статті 22 Конституції України, згідно з якими, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Наведене узгоджується також із практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 22.12.2021 у справі № 688/2916/17, від 27.02.2020 у справі № 462/1713/17, від 23.01.2019 у справі № 485/103/17 та від 04.12.2019 у справі № 689/872/17.
У постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом України № 1058-IV та Законом України № 1788-ХІІ вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон України № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон України №1058-IV.
Також, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону України № 1788-ХІІ, то він мав би виключити з останнього усі інші положення, чого, в свою чергу, зроблено не було.
Отже, із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що робота позивача в Комунальному підприємстві «Полтавська обласна клінічна інфекційна лікарня Полтавської обласної ради» з 01.07.2011 по 19.10.2016, з 19.12.2016 по 30.09.2020, з 01.12.2022 по 30.09.2023 на посаді медсестри медичної палатної шлунково-кишкового відділення дає право на зарахування стажу роботи у цьому закладі у подвійному розмірі.
Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 440/12442/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий