Справа № 754/17640/25 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/655/26  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Прядуна Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з останнього заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 1561811 від 11.06.2024 у розмірі 34545,00 грн.
Ухвалою судді від 06.02.2026 прийнято до розгляду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та відкрито провадження у справі. За клопотанням представника позивача витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» докази у справі.
26.03.2026 представник ТОВ «УМ Факторинг» подала через підсистему «Електронний суд» заяву про забезпечення позову у даній цивільній справі, відповідно до якої просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_2 , які знаходяться на рахунку, відкритому в АТ «Універсал Банк», а також на рахунках в інших банківських та фінансових установах, у межах суми фактично отриманого відповідачем тіла кредиту – 7 000,00 грн.
Заява обґрунтована тим, що необхідність вжиття заходів забезпечення у цій справі зумовлена сукупністю наступних факторів: доведений факт наявності у відповідачка активу, пов`язаного зі спором, що підтверджується наданою АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду банківською випискою та відверто недобросовісна поведінка відповідача, яка безапеляційно свідчить про умисне, злісне ухилення від виконання договірних зобов`язань та відверте нехтування нормами цивільного законодавства, оскільки протягом строку дії кредитного договору боржник не сплатив жодних коштів на погашення боргу за тілом кредиту та відсотками. Вважає, що накладення арешту на кошти є найбільш ефективним способом у спорах про стягнення боргу, а також зберігається баланс інтересів: арешт коштів у межах лише суми тіла кредиту.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ ФАКТОРИНГ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд зробив хибний висновок, що нівелює саму суть інституту забезпечення позову, який за своєю природою застосовується саме до вирішення спору по суті. Завдання суду на цій стадії — не встановлювати обґрунтованість боргу, а оцінити ризик невиконання майбутнього рішення. Посилаючись на не проведення судового розгляду як на підставу для відмови, суд фактично унеможливлює захист прав позивача на початкових стадіях процесу, просить ухвалу скасувати, заяву про забезпечення позову задовольнити.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи. 
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до положень ч.ч. 3, 6, 7 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу
Згідно з п. 1 ч. 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та(або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У відповідності до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Таким чином, за змістом ст. 150 ЦПК України забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому, загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду наявні тоді, коли у сторони спору до його вирішення є можливість розпорядитися об`єктом прав, що став предметом спору.
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлених обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.
Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.
Як вбачається зі змісту позовної заяви та заяви про забезпечення позову, предметом спору у даній справі є вимога про стягнення із відповідача заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 1561811 від 11.06.2024 у розмірі 34545,00 грн, право вимоги за яким перейшло від первісного кредитора ТОВ «Селфі Кредит» до позивача на підставі договору факторингу №18/12/24 від 18.12.2024.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір щодо виконання зобов`язань за кредитним договором.
Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, в обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на рахунках відповідача у межах суми тіла кредиту 7000,00 грн, представник позивача посилається на те, що відповідач не здійснював погашення кредитної заборгованості, що, на її думку, може свідчити про його намір ухилятися від виконання майбутнього рішення суду.
Відмовляючи у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не зазначив жодних доказів, що свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду, враховуючи заявлений до стягнення розмір заборгованості та суму боргу за тілом кредиту, у межах якої позивач просить накласти арешт на грошові кошти на банківських рахунках відповідачки.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду і зазначає, що розглядаючи заяву, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, при цьому врахувавши, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, а непогашення відповідачем боргу за кредитним договором не свідчить про намір відповідача ухилитися від виконання рішення суду.
Суд обґрунтовано зазначив про те, що, враховуючи заявлений до стягнення розмір заборгованості у розмірі 34545 грн та суму боргу за тілом кредиту у розмірі 7000 грн, у межах якої позивач просить накласти арешт на грошові кошти на банківському рахунку відповідача, заявник не навів жодних доказів, які б давали підстави для висновку про те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити заявник, є необхідними та пропорційними, та що невжиття заходів забезпечення позову в обраний спосіб може зробити неможливим ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду у разі задоволення позову.
З огляду на наведене, не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що запропонований захід забезпечення позову арешт коштів в межах 7000 грн є співмірним із позовними вимогами та що невжиття цього мінімально необхідного заходу створює реальну загрозу того, що виконання рішення суду, навіть у разі його ухвалення, стане неможливим.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
У зв`язку із цим ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 березня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий 

Судді :