Справа №705/4368/21
2/705/81/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2026 року м. Умань 
Уманський міськрайонним суд Черкаської області, в складі:
головуючої – судді Годік Л.С.
секретар судового засідання Давидяк І.О.
за участю:
представника позивача Прудивуса М.А.
представника відповідача
ОСОБА_1 ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умані цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог: мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними, 

в с т а н о в и в:
Адвокат Прудивус М.А., який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог: мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними. Позов обґрунтований тим, що протягом 2008-2014 років між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договори позики, за якими ОСОБА_3 було надано ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США. На підтвердження фактів укладення договорів позики відповідачем було складено розписки: від 20.08.2008 на суму 50 000 доларів США; від 20.09.2008 на суму 50 000 доларів США; від 07.06.2013 на суму 30 000 доларів США; від 26.08.2013 на суму 20 000 доларів США; від 01.08.2014 на суму 30 000 доларів США. Строк повернення позик, отриманих 20.08.2008, 20.09.2008, 07.06.2013, 26.08.2013 на загальну суму 150 000 доларів США не було встановлено, про що свідчить і зміст вказаних розписок. Відтак, вказані позики мали бути повернені відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення відповідної вимоги. 20.03.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення коштів в сумі 180 000 доларів США за курсом НБУ на дату сплати таких коштів та процентів за договорами позики в сумі, яка буде еквівалентна 172 491 доларів США за курсом НБУ на дату сплати таких процентів. Така вимога була отримана відповідачем 27.03.2018, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно, в строк до 27.04.2018 заборгованість відповідачем мала бути погашена, однак останній її не погасив. Крім того, відповідачем не було погашено і заборгованість за позикою, отриманою відповідачем 01.08.2014 в розмірі 30 000 доларів США, строк погашення за якою минув 01.08.2015. У зв`язку з неповерненням боргу, з метою захисту своїх прав позивач вимушений був звертатися до суду з позовом про стягнення коштів. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу був задоволений частково; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 160 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 14 362, 63 долари США; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8 539 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 29 370 грн 00 коп. Вказане рішення Постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2021 було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 03.11.2021 Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року в загальному розмірі 2 378,09 доларів США та судових витрат скасовано; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних у загальному розмірі 10 910,96 доларів США (3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року; 3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року, 2 182,19 доларів США за договором позики від 07 червня 2013 року, 1 454,79 доларів США за договором позики від 26 серпня 2013 року); в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних у загальному розмірі 1 467,13 доларів США за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року відмовлено; Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 150 000,00 доларів США боргу за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року залишено без змін. В позові зазначено, що саме в період часу, коли необхідно було повертати кошти та виконувати рішення судів по стягненню коштів, відповідач ОСОБА_4 , який є боржником перед позивачем ОСОБА_3 , здійснив ряд правочинів, спрямованих на переоформлення належного йому майна своїм родичам, а саме: уклав Договір дарування від 4 березня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І. житлового будинку в АДРЕСА_1 зі своїм сином ОСОБА_5 ; уклав Договір дарування земельної ділянки від 18 березня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. (на сьогодні ОСОБА_7 ) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, кадастровий номер 7124381500:01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , зі своїм сином ОСОБА_5 ; уклав Договір дарування житлового будинку від 18 березня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. (на сьогодні ОСОБА_7 ) житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, з кадастровим номером 7124381500:01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , зі своїм сином ОСОБА_5 ; уклав Договір дарування нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів від 16 січня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І. що розташований в АДРЕСА_3 (на сьогодні АДРЕСА_2 , площею 69,3 кв.м., зі своєю дружиною ОСОБА_6 ; уклав Договір дарування житлового будинку в АДРЕСА_4 від 16 січня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І. зі своєю дружиною ОСОБА_6 ; уклав Договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7124381500:01:002:0987, площею 0,31 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства від 16 січня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І. зі своєю дружиною ОСОБА_6 . Позивач вважає та обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності та повернення коштів і погашення заборгованості перед ОСОБА_3 , навмисно відчужив належне йому майно, з метою уникнення звернення на нього стягнення за рішенням суду. Тому, вважає вище перелічені правочини фраудаторними, тобто такими, що вчинені боржником на шкоду кредитору, адже він вчинив ці правочини, спрямовані на зменшення чи взагалі зникнення свого майна з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів, у зв`язку з чим просить визнати їх недійсними.
За вх. № 4448 від 17.02.2022 від представника МПП «Агропромресурси» - директора Кучерявого Л.Б. надійшло пояснення стосовно позовних вимог ОСОБА_3 , в якому зазначено, що МПП «Агропромресурси» не є стороною чи будь-яким іншим учасником із перелічених у позові правочинів, а також корпоративні права у даному підприємстві також не є предметом з цих правочинів. Жодних боргових, зобов`язальних, матеріальних чи будь-яких інших правовідносин між позивачем та МПП «Агропромресурси» не існує і воно не є боржником позивача, тому представник третьої особи вважає, що в даному випадку відсутні підстави для залучення його в якості третьої особи.
За вх. № 4450 від 17.02.2022 від відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що вона заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивач у своїй позовній заяві вказує, що спірні правочини ОСОБА_4 уклав без реальної мети на зміну чи припинення правовідносин, а виключно з метою фіктивного погіршення власного майнового стану задля недопущення задоволення майнового інтересу кредитора ОСОБА_3 у вигляді звернення стягнення на вищевказані об`єкти нерухомого майна. Відповідач не заперечує, що вона є власником нежитлового приміщення магазину по АДРЕСА_3 , житлового будинку по АДРЕСА_4 та земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_2 , але відповідач ОСОБА_4 не дарував їй перелічене нерухоме майно, адже вони були подаровані їй іншою особо, а саме – ОСОБА_8 , що підтверджується відповідними договорами дарування, тобто ніяких договорів дарувань від 16.01.2020, де вона була б обдарованою, не існує, а тому вони не можуть бути предметом позову у даній справі.
За вх. № 4516 від 18.02.2022 від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає з приводу договорів дарування, а саме: Договору дарування від 18.03.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за яким відбулося дарування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га., кадастровий номер 7124381500:01:002:0365, за адресою АДРЕСА_2 ; Договору дарування від 16.01.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за яким відбулося дарування нежитлового приміщення магазину продовольчих товарів, що розташоване в АДРЕСА_3 , площею 69,3 кв. м; Договору дарування від 16.01.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за яким відбулося дарування житлового будинку в АДРЕСА_4 та Договору дарування від 16.01.2020, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , за яким відбулося дарування земельної ділянки кадастровий номер 7124381500:01:002:0987 площею 0,31 га. з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, те, що він ніколи не укладав вказаних договорів та ніколи не був стороною чи іншим учасником таких договорів дарування, адже їх взагалі не існує. Також, зазначає, що до пред`явлення позивачем вимоги щодо повернення сум вищевказаних позик, у нього не просто не існувало боргу перед позивачем, а навіть не розпочався строк виконання свого обов`язку щодо повернення сум позик за вищезазначеними договорами позики, адже початком строку на виконання обов`язку позичальника у вказаних договорах позики є пред`явлення вимоги, а його борг виник лише після невиконання свого обов`язку як позичальника у строк 30 днів з моменту отримання вимоги позивача про повернення коштів і лише 20.03.2018 позивачем на його адресу було надіслано вимогу про повернення коштів. Тобто, на момент вчинення оскаржуваних правочинів у 2016 році у нього не було ніякого боргу перед позивачем і ніякі правочини ним не вчинялися на шкоду кредитору. Також, відповідачем зазначено, що дійсно за договором позики від 01.08.2014 борг виник з 02.08.2015 в сумі 30 000 доларів США, проте, він не може бути підставою для того, щоб стверджувати що він міг об`єктивно очікувати/передбачати втратити майно, адже, борг за цим договором позики двічі добровільно зменшувався, позивач 15.01.2017 отримав від нього кошти в сумі 10 000 доларів США в рахунок погашення частини боргу за договором позики від 01.08.2014. Також, позивач 30.01.2018 отримав від нього кошти в сумі ще 10 000 доларів США частини боргу за договором позики від 01.08.2014.Таким чином, ще до подання позивачем позову про стягнення боргу за договорами позики, він самостійно та добровільно двічі здійснював погашення свого боргу періодичними платежами та погасив борг за договором позики від 01.08.2014 на 2/3 частини, залишок становив 10 000 доларів США. Не зважаючи на відчуження частини свого майна та не очікуючи вирішення питання в судовому порядку, відповідач в добровільному порядку виконував свої зобов`язання по поверненню коштів, що свідчить проте, що він не ухилявся від їх виконання. З приводу Договору дарування житлового будинку від 04.03.2016 та Договору даруванні земельної ділянки від 18.03.2016 відповідач зазначає, що вони відбулися і фактично власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером 7124381500:01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , став ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Ці правочини вчинені 04.03.2016 та 18.03.2016 з дотриманням усіх вимог чинного законодавства і їх метою була реальна зміна відповідних правовідносин. З приводу Договору дарування земельної ділянки від 18.03.2016, відповідач зазначає, що ним набуте право власності на дану земельну ділянку в 1994 році в процедурі безоплатної приватизації. З 1994 року до моменту укладення оскаржуваного договору дарування від 18.03.2016, він не використовував дану земельну ділянку за її цільовим призначенням. У 2016 році до нього звернувся син ОСОБА_5 з проханням продати йому вказану земельну ділянку, оскільки він мав намір використати її за цільовим призначенням. На пропозицію сина він відмовився продавати земельну ділянку та запропонував подарувати земельну ділянку. Нормативно грошова оцінка земельної ділянки, яка на момент укладення договору становила 6 672,40 грн (близько 250 доларів США), підтверджує, що він не розцінював дану земельну ділянку, як цінний подарунок. У 2017 році ОСОБА_5 оформив документи, які дозволили йому проводити будівельні роботи, та в 2020 році завершив будівництво і зареєстрував право власності на новозбудований будинок в АДРЕСА_2 . Вказане свідчить про те, що договір дарування земельної ділянки носив реальний характер, мету та був спрямований на настання конкретних наслідків, а саме використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Також, з приводу Договору дарування житлового будинку від 04.03.2016 відповідач вказує, що цей будинок дістався йому у спадок за заповітом від батька, де на даний час проживає його мати. З моменту отримання будинку у спадок він там не проживав, лише технічно підтримує його стан, оскільки там мешкає його мати. Зважаючи на свій вік та випадок, коли він фізично не зможе доглядати будинок, він запропонував своєму сину прийняти його в дар, щоб в подальшому він ним займався та підтримував у належному стані. Крім того, відповідач у своєму відзиві посилається на пропущений позивачем строк позовної давності щодо оскарження Договору дарування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 від 04.03.2016, який сплив 04.03.2019, позовна давність щодо оскарження Договору дарування земельної ділянки (кадастровий номер 7124381500:01:002:0365), що розташована в АДРЕСА_2 , від 18.03.2016 сплила 18.03.2019. 
Позовна заява ОСОБА_3 про визнання фраудаторних правочинів недійсним надійшла до суду 05.10.2021, тобто, по за межами трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 
За вх. № 4520 від 18.02.2022 від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву із запереченням проти задоволення позовних вимог, обгрунтований тим, що Договору дарування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га, (кадастровий номер 7124381500:01:002:0365), за адресою: АДРЕСА_2 , від 18.03.2016, взагалі не існує, адже, він ніколи не укладався. ОСОБА_4 ніколи не був власником вказаного житлового будинку, ніколи не мав жодних прав на вказаний об`єкт нерухомого майна, що підтверджується наданим позивачем доказами, а саме: Інформаційними довідками (витягами, відомостями) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. І взагалі, у 2016 році такого житлового будинку не існувало. Зокрема, після набуття права власності на земельну ділянку площею 0,1528 га, що розташована в АДРЕСА_2 , у 2017 році ОСОБА_5 розпочато будівництво житлового будинку на даній земельній ділянці. Крім того, до позовної заяви ОСОБА_3 долучено Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 273081786 від 03.09.2021, в якій міститься запис про право власності № 36255565 від 10.04.2020 та підстави для державної реєстрації за ОСОБА_5 права власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 , яким спростовується факт дарування йому вказаного будинку. Також, відповідач у своєму відзиві зазначає, що строк повернення вказаних позик за договорами позик (розписками) встановлено не було, вказані позики мали бути повернуті боржником позивачу протягом тридцяти днів від дня пред`явлення відповідної вимоги в силу положень ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, тобто, до пред`явлення позивачем вимоги щодо повернення сум вищевказаних позик, у ОСОБА_4 не існувало боргу перед позивачем, та не розпочався строк виконання свого обов`язку щодо повернення сум позик за вищезазначеними договорами позики, адже початком строку на виконання обов`язку позичальника у вищевказаних договорах позики є пред`явлення вимоги, а борг ОСОБА_4 виник лише після невиконання свого обов`язку як позичальника у строк 30 днів з моменту отримання вимоги позивача про повернення коштів. Позивачем на адресу ОСОБА_4 було надіслано вимогу про повернення коштів 20.03.2018, після чого було розпочато судову процедуру щодо стягнення боргу з ОСОБА_4 . Вказане свідчить, що на момент вчинення оскаржуваних правочинів у 2016 році у ОСОБА_4 не було боргу перед позивачем за вищевказаними позиками, борг ОСОБА_4 виник лише через 30 днів після пред`явлення позивачем вимоги (позовної заяви) у 2018 році, тобто, через 2 роки після вчинення оскаржуваних правочинів, тому ці правочини не могли бути вчинені на шкоду кредитору. Також, відповідач підтверджує те, що правочини: Договір дарування житлового будинку від 04.03.2016 та Договір дарування земельної ділянки від 18.03.2016 були вчинені з дотриманням всіх вимог чинного законодавства та не переслідуючи мети будь-яким чином нашкодити кредитору ОСОБА_4 . Крім того, відповідач ОСОБА_5 зазначає, що в даному випадку позивачем пропущений визначений чинним законодавством строк позовної давності, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог, адже позивач оскаржує правочини, які вчинені у 2016 році, а звернувся з позовом до суду лише у 2021 році. 
За вх. № 19991 від 24.10.2022 від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Прудивуса М.А. надійшла заява про зміну та доповнення позовних вимог, в якій він просить визнати недійсним Договір дарування від 4 березня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Карайкоза Г.І., житлового будинку в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний житловий будинок. Також, просить визнати недійсним Договір дарування від 18 березня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Роголь Г.І. (на сьогодні ОСОБА_7 ) земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0,1528 га., кадастровий номер 7124381500:01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку. Крім того, у своїй заяві просить виключити зі складу відповідачів ОСОБА_6 , обґрунтовуючи це тим, що ОСОБА_6 згідно наданих договорів, набула права власності на належне їй майно, укладених не з ОСОБА_4 . У поданій заяві посилається на те, що саме ці договори дарування є актуальними і саме їх укладення призвело до зміни майнового стану боржника та уникнення від виконання ним своїх боргових зобов`язань.
Ухвалою суду від 12.06.2024 у вказаній цивільній справі виключено із числа відповідачів ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що до неї не заявлено позовних вимог.
Представник позивача - адвокат Прудивус М.А. в судовому засіданні підтримав змінені та уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити та пояснив, що дії відповідача ОСОБА_4 стосовно відчуження належного йому майна є недобросовісними та направлені на уникнення відповідальності за невиконані боргові зобов`язання перед позивачем ОСОБА_9 .
Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Комісаренко А.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на позицію, викладену у відзиві на позовну заяву. Також зазначив, що правочин може бути визнаним фраудаторним лише за певних умов, проте станом на вчинення правочинів відповідач ОСОБА_4 не мав жодного умислу та жодних невиконаних заборгованостей перед позивачем, адже обов`язок по поверненню боргу настав після 20.03.2018. Також представник відповідача наполягав на застосуванні строків позовної давності до даних правовідносин, адже правочини були вчинені у 2016 році, доступ до реєстру речових прав є відкритим, тому позивач мав можливість ознайомитися з ними ще у 2016 році.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.
Представник третьої особи – МПП «Агропромресурси», будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився. 
Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення учасників справи, суд дійшов наступних висновків.
Як передбачено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Судом встановлено, що в період часу з 2008 року по 2014 рік між ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договори позики, за якими ОСОБА_3 було надано ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 180 000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США. 
На підтвердження фактів укладення договорів позики відповідачем було складено розписки: від 20.08.2008 на суму 50 000 доларів США; від 20.09.2008 на суму 50 000 доларів США; від 07.06.2013 на суму 30 000 доларів США; від 26.08.2013 на суму 20 000 доларів США; від 01.08.2014 на суму 30 000 доларів США. 
Строк повернення позик, отриманих 20.08.2008, 20.09.2008, 07.06.2013, 26.08.2013 на загальну суму 150 000 доларів США не було встановлено.
Боржник ОСОБА_4 порушив взяті на себе зобов`язання по поверненню коштів, повертав їх невчасно та неповністю, у зв`язку з чим в нього виникла заборгованість перед його кредитором. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2021 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу був задоволений частково; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 160 000 доларів США та 3 % річних в розмірі 14 362, 63 долари США; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 8539 грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 29 370 грн. 00 коп. 
Постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2021 вказане рішення було залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.11.2021 Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та Постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року в загальному розмірі 12 378,09 доларів США та судових витрат скасовано; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних у загальному розмірі 10 910,96 доларів США (3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року; 3 636,99 доларів США за договором позики від 20 серпня 2008 року, 2 182,19 доларів США за договором позики від 07 червня 2013 року, 1 454,79 доларів США за договором позики від 26 серпня 2013 року); у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 3 % річних у загальному розмірі 1 467,13 доларів США за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року відмовлено; Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 150 000,00 доларів США боргу за договорами позики від 20 серпня 2008 року, 20 вересня 2008 року, 07 червня 2013 року, 26 серпня 2013 року залишено без змін.
Відповідно до Договору дарування житлового будинку від 04.03.2016, зареєстрованого за № 721, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 18.03.2016, зареєстрованого за № 1018, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1528 га, в тому числі за земельними угіддями ідеями (гектарів): рілля: 0,1528; кадастровий номер 7124381500:01:002:0365, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .
Звертаючись із даним позовом до суду, представник позивача стверджує, що зазначені правочини мають ознаки фраундаторних, оскільки вчинені вони з метою уникнення відповідальності за невиконання боргових зобов`язань перед кредитором.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Відповідно до вимог ст. 719 ЦК України договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19, провадження № 61-1272св20).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23). 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, провадження № 61-2612св23).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір; ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, провадження № 61-17511св19).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що Договір дарування житлового будинку від 04.03.2016 за адресою АДРЕСА_1 , який належав відповідачу ОСОБА_4 , за умовами якого він подарував його своєму синові ОСОБА_5 , був укладений раніше, ніж за два роки до виникнення у відповідача обов`язку по поверненню отриманих у борг коштів. На той час позивачем не було пред`явлено до відповідача вимог по поверненню коштів, тому в його діях не вбачається протиправних дій щодо ухилення від виконання зобов`язань.
Стосовно правочину щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7124381500:01:002:0365, що розташована в АДРЕСА_2 , судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 18.03.2016 подарував її своєму синові ОСОБА_5 та після того, як він став власником, він почав використовувати її за призначенням і оформив документи, які дозволили йому проводити будівельні роботи. У 2020 році завершив будівництво і зареєстрував право власності на новозбудований будинок в АДРЕСА_2 . Тобто, договір дарування земельної ділянки носив реальний характер, мету та був спрямований на настання конкретних наслідків, а саме використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. 
Крім того, зазначений правочин також був вчинений раніше, ніж за два роки до виникнення у відповідача обов`язку по поверненню отриманих від ОСОБА_3 у борг коштів.
Сам по собі момент вчинення оспорюваних правочинів (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочини як такі, що вчинені на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.
Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду 21 квітня 2023 року у справі № 569/3958/21 (провадження № 61-11119св22).
Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів того, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування відповідач був фактично неплатоспроможним або що відчуження спірного майна унеможливило виконання ним своїх зобов`язань перед позивачем.
Отже, наведені обставини, свідчать про те, що оспорювані правочини не мають ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору. 
Суд вважає, що позивачем не доведено належними доказами, що дії відповідача ОСОБА_4 щодо укладення зазначених договорів свідчать про зловживання правами стосовно кредитора. Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що позивачем не доведено заявлених позовних вимог, а тому позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. 
Стосовно позиції відповідачів щодо застосування у даному спорі строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.
«Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людині основоположних свобод від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу».
Також, у постанові ВП ВС від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивачем належним чином не обґрунтовано заявлених позовних вимог та не підтверджено їх відповідними доказами, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.
Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 80, 81, 263-265 ЦПК України, суд 
в и р і ш и в:
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів без самостійних вимог: мале приватне підприємство «Агропромресурси», про визнання фраудаторних правочинів недійсними – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Леся Сергіївна Годік