Справа №949/1866/25

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 червня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді  ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судових засідань  ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника - адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024181110000174 від 05 травня 2024 року року по обвинуваченню
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , з неповною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, раніше несудимого, громадянина України,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

в с т а н о в и в:

04 травня 2024 року, близько 17 години 30 хвилин, в світлу пору доби, ОСОБА_4 , не маючи посвідчення водія відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем MERCEDES-BENZ S500, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні останнього, рухаючись зі швидкістю 60 км/год. проїзною частиною вул. Дубровицька в с. Бережниця Сарненського району Рівненської області, зі сторони с. Ремчиці Сарненського району Рівненської області, в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху України), проявив неуважність до дорожньої обстановки, не маючи небезпеки та перешкоди для руху в межах проїзної частини вулиці раптово змінив напрямок руху вліво та перетнув вузьку суцільну лінію, де на зустрічній смузі допустив зіткнення з автомобілем AUDI 100, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 .
У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля AUDI 100, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, закритого поперечного перелому лівої вертлюгової западини зі зміщенням, закритого перелому задньої стінки лівого кульшового суглобу, закритої травми грудної клітини, переломів 8, 9, 10 ребер зліва, забою лівої легені, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою передньої черевної стінки, що відповідно до п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6, у своїй сукупності відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
В безпосередньому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наставшими шкідливими наслідками являється грубе порушення водієм автомобіля ОСОБА_4 наступного пункту Правил дорожнього руху України: п.10.1 - згідно якого перед початком руху, перестроюванням та зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Таким чином, дії  ОСОБА_4  органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Будучи допитаним обвинувачений ОСОБА_4 в ході судового розгляду свою вину з часткового визнання змінив на повне визнання та надав показання стосовно обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, які повністю узгоджуються зі встановленими фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті, при цьому, пояснив, що 04 травня 2024 року випив банку пива, після чого був змушений сісти за кермо, усвідомлюючи, що це заборонено. Також зазначив, що швидкість не перевищував, однак не впорався із керуванням.
Водночас просив врахувати, що він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. Вказав, що розкаюється та просив суворо його не карати, надавши шанс на виправлення. Попросив у потерпілого вибачення, відшкодувавши йому частково заподіяні збитки, а також узяв на себе зобов`язання на протязі року провести залишок узгодженої між ними суми.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 просив при обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 врахувати визнання ним вини та наявність пом`якшуючих обставин, зокрема щире каяття та відшкодування завданих збитків, а також перебування на його утриманні двох неповнолітніх дітей, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_4 не знав до моменту ДТП. Підтвердив обставини події згідно обвинувального акту, та повідомив, що претензій до обвинуваченого не має, оскільки йому обвинуваченим частково відшкодована шкода у добровільному порядку та досягнуто між ними домовленості щодо порядку та строків виплати залишку відшкодування. У зв`язку з даною обставиною, просив поданий ним позов залишити без розгляду. 
Тому потерпілий, зважаючи на щире каяття обвинуваченого, добровільне часткове відшкодування завданої шкоди, просив суд не застосовувати до ОСОБА_4 міру покарання пов`язану з позбавленням волі. 
На підтвердження зазначеного, потерпілим подано до суду відповідну письмову заяву.
Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_7 , зважаючи на відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого, погодився з позицією захисника обвинуваченого щодо застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу.
Прокурор у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Також просив стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати у справі на залучення експертів, які складають 17575,28 грн. та вирішити питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 94 КПК України, суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Так, у зв`язку з подальшим повним визнанням вини обвинуваченим, за клопотанням сторони захисту та за згодою всіх інших учасників кримінального провадження, судом було змінено попередньо встановлений порядок дослідження доказів у зв`язку з чим було досліджено та перевірено в ході судового розгляду докази, які підтверджують винуватість обвинуваченого, зокрема, корінець тестування на алкоголь (а.к.п.26) згідно якого рівень алкоголю в обвинуваченого ОСОБА_4 становить 3,53 проміле; висновок експерта №12+медичні документи (а.к.п.144-176) згідно якого виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження, враховуючи їх локалізацію та характер могли виникнути за умов дорожньо-транспортної пригоди та термін їх заподіяння відповідає 04 травня 2024 року (що не суперечить даті травмування) та у своїй сукупності відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, який викликали тривалий розлад здоров`я та висновок експерта за експертною спеціальністю 10.1 "Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди" №СЕ-19/118-25/9085-ІТ від 27 червня 2025 року (а.к.п. 196-202) згідно якого дії водія автомобіля Mercedes-Benz S500, (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_4 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом.
Надаючи належну правову оцінку обсягу доказів, безпосередньо досліджених судом у судовому засіданні, у своїй сукупності, у суду відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази разом з визнанням вини обвинуваченим, суд вважає достатніми для доведеності обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_4 , оскільки такі узгоджуються між собою, не містять розбіжностей, об`єктивно відображують хід подій та відповідають фактичним обставинам справи.
Судом зауважується, що клопотань про недопустимість та неналежність доказів, а також зауважень щодо неповноти судового розгляду від учасників судового провадження не надходило.
Таким чином, суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого діяння, а тому кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною.
Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (з наступними змінами) (далі - Постанова №7), призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, згідно ст. 12 КК України класифікується, як не тяжкий злочин.
Судом також досліджено характеризуючі особу обвинуваченого ОСОБА_4 матеріали.
Отже, суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше несудимий, на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей (2019 та 2024 р.н.) (а.к.п. 243, 244, 245).
При цьому, обставиною, яка пом`якшує покарання  ОСОБА_4 , згідно зі ст. 66 КК України,органом досудового розслідування зазначено щире каяття.
Проте суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Втім, суд не знаходить підстав для визнання щирого каяття обвинуваченого обставиною, що пом`якшує покарання. 
Щире каяття – це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.
До того ж, щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності. 
Так, в ході судового розгляду змінив свою позицію з частково визнання вини на повне визнання лише після відповідних домовленостей з потерпілим з приводу матеріального відшкодування завданої шкоди, тому таку позицію суд кваліфікує як формальну або ж пасивну.
Тому, на переконання суду, пасивна позиція засудженого під час судового розгляду, свідчить про відсутність у засудженого щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.
На це вказав Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 03 жовтня 2024 року по справі 701/1202/23.
Тож, сам по собі факт формального визнання вини не є безумовним свідченням щирого каяття, оскільки таке каяття повинно підтверджуватись критичною оцінкою власної поведінки, усвідомленням тяжкості вчиненого, щирим жалем з приводу наслідків кримінального правопорушення, відповідним ставленням до потерпілих та своєю процесуальною поведінкою. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та поведінки обвинуваченого під час судового розгляду, останній фактично не висловлював ініціативного та послідовного жалю з приводу вчиненого, а вибачення потерпілому були висловлені лише після домовленостей з потерпілим та узгодження порядку виплати завданої шкоди потерпілому і як результат, відмови від заявленого потерпілим цивільного позову.
Крім того, суд приділяє особливу увагу тому факту, що обвинувачений не заперечуючи перебування у стані алкогольного сп`яніння, зазначав, що із спиртних напоїв вживав лише пиво, хоча згідно корінця тестування на алкоголь (а.к.п.26), рівень алкоголю обвинуваченого становить 3,53 проміле, що відповідає сильному (тяжкому) алкогольному сп`янінню або гострому отруєнню етанолом. Це при тому, що в Україні допустима норма для водіїв становить 0,2 проміле. А тому, встановлений у обвинуваченого показник перевищує норму більш ніж у 17 разів.
Тому суд враховує поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, яка не свідчила про належну самокритичність та щире співпереживання наслідкам вчиненого кримінального правопорушення. 
За таких обставин, суд констатує, що визнання вини обвинуваченим у даному випадку не може бути розцінене як щире каяття, у розумінні ст. 66 КК України, та не є підставою для пом`якшення покарання.
Разом з тим, в ході судового розгляду справи обвинувачений частково відшкодував завдану шкоду потерпілому та зобов`язався протягом 12 (дванадцяти) місяців поспіль виплачувати потерпілому решту домовленої суми, що останній не заперечує.
Проте, на переконання суду, часткове відшкодування обвинуваченим завданої шкоди свідчить лише про його намір загладити провину, а тому не враховується судом за п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України як добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.
Водночас, обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , що передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.
У п. 2 постанови №7 зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
У п. 4 вказаної постанови №7, Верховний Суд України зазначив, що виходячи з того, що встановлення пом`якшувальних та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Разом з тим, наведений у ч. 1 ст. 67 КК України перелік обставин, що обтяжують покарання, є вичерпним, тому суд не вправі посилатись у вироку як на обтяжуючі і враховувати при призначенні покарання інші обставини, не передбачені цією статтею (п. 6 постанови №7).
Відповідно до п. 1 постанови №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Вказані роз`яснення узгоджуються і з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19 жовтня 2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Тому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 , покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети: кари, виправлення винної особи і запобігання вчиненню винним нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи "Бакланов проти росії" від 09 червня 2005 року, "Фрізен проти росії" від 24 березня 2005 року, "Ісмайлова проти росії" від 29 листопада 2007 року).
Тобто, суд має призначити покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання з урахуванням справедливості відносно конкретної особи, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).
Вирішуючи дане питання, суд, зокрема бере до уваги правову позицію, зазначену в постанові Верховного Суду України від 14 квітня 2016 року, відповідно до якої Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст.і 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Так, основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 286-1 КК України, є безпека дорожнього руху та експлуатації транспорту. При цьому, додатковим обов`язковим безпосереднім об`єктом є життя та здоров`я особи. 
Тобто злочин посягає на суспільні відносини, що забезпечують безпечне функціонування транспортної системи, а також на непорушність головних нематеріальних благ - життя та здоров`я учасників дорожнього руху.
Згідно зі ст. 3 Конституції України життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, невід`ємним правом, яке ніхто не може порушувати. 
Санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України передбачено покарання у виді караються позбавленням волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.
У рішенні ЄСПЛ у справі "Scoppolav. Italy (№ 2) (Заява № 10249/03)" від 17 вересня 2009 року констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Разом з тим, захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив застосувати до ОСОБА_4 ст. 69 КК України, у зв`язку із визнанням ним вини, щирим каяттям, відшкодування потерпілому збитків, а також через перебування на утриманні ОСОБА_8 двох неповнолітніх дітей.
Так, згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У поєднанні з обставинами, які пом`якшують покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування положень ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені в справі обставини у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Як встановлено, обвинувачений ОСОБА_4 сів за кермо автомобіля в стані алкогольного сп`яніння не маючи посвідчення водія відповідної категорії, чітко розуміючи це, не справився з керуванням транспортним засобом, порушив Правила дорожнього руху і, як наслідок, потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Тому, зважаючи на вказане, суд критично оцінює вказане захисником, як підставу для застосування ст. 69 КК України, оскільки твердження про наявність пом`якшуючих обставин не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а сам по собі факт наявності на утриманні неповнолітніх дітей, за встановлених обставин справи, не є підставою для пом`якшення покарання обвинуваченому, та в результаті, застосування судом положень ст. 69 КК України. 
Таким чином, з урахуванням зазначеного, підстав для застосування ст. 69 КК України, про яку просив захисник до обвинуваченого, суд не вбачає у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дана правова норма може бути застосована та з огляду на відсутність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер вчиненого діяння, обставини його вчинення.
У даному випадку суд зауважує, що справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової практики.
Тому обвинувачений ОСОБА_4 повинен понести адекватне покарання за свої вчинки і штраф, який просив захисник, таким покаранням не досягає мети за ч. 2 ст. 50 КК України. Навіть наявність пом`якшуючих обставин, інших встановлених в справі обставин у своїй сукупності, на переконання суду, не настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Натомість вищезазначені обставини, зокрема позиція потерпілого та часткове відшкодування йому завданої шкоди надають суду можливість призначити покарання в мінімальних межах санкції кримінального Закону.
Таким чином, узявши до уваги принцип правової справедливості, який є однією із ключових засад системи права та посідає особливе місце у кримінальному праві, де однією із складових цього принципу є співрозмірність вчиненого особою злочинного діяння та призначеного за нього покарання, урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, зокрема обставини вчиненого злочину, його тяжкість та наслідки - грубе порушення Правил дорожнього руху України та, як наслідок, завдання середньої тяжкості тілесних ушкоджень, особу обвинуваченого, суд, зважаючи на позицію потерпілої сторони, проте враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання, приходить до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 необхідно призначити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України покарання у виді позбавлення волі, в мінімальному розмірі передбаченому для даного виду покарання, але з реальним його відбуттям, з позбавленням права керування транспортними засобами в мінімальних межах санкції статті.
Вказане покарання обвинуваченому по своєму виду та розміру, на переконання суду, буде дієвим, виправданим справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також буде повністю відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Питання про речові докази та розподіл процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.ст. 100, 124 КПК України.
Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 травня 2024 року накладено арешт на автомобіль Mercedes-Benz S500, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_9 , житель АДРЕСА_3 та автомобіль Audi 100, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_10 , житель АДРЕСА_4 .
У зв`язку з тим, що провадження по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на зазначене майно, оскільки зняття вказаного обтяження не перешкоджає виконанню судового рішення в майбутньому.
Щодо вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, то суд зазначає, що за заявою потерпілого, такий слід залишити без розгляд.
Відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжні заходи не обиралися.
Крім того, з метою забезпечення виконання вироку обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55, 100, 124, 127, 129, 174, 182, 368, 370, 371, 373, 374, 394, 395, 615 КПК України, -
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Обрати до ОСОБА_4  запобіжний захід по даному кримінальному провадженню у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, взявши його під варту негайно в залі суду.
Строк відбування основного покарання  ОСОБА_4 у у виді позбавлення волі рахувати з 18 червня 2026 року, тобто з моменту обрання йому міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою по даному кримінальному провадженню.
Строк додаткового покарання  ОСОБА_4 у у виді позбавлення права керування транспортними засобами обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.
Скасувати арешт, накладений на майно на підставі ухвали слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 07 травня 2024 року.
Речові докази по кримінальному провадженню, а саме:
- автомобіль Mercedes-Benz S500, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який передано на відповідальне зберігання до складського приміщення, що за адресою: АДРЕСА_5 - повернути власнику ОСОБА_9 ;
- автомобіль Audi 100, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання до складського приміщення, що за адресою: АДРЕСА_5 - повернути власнику ОСОБА_10 ;
- DVD-R диск з відеофайлами, що упакований в паперовий конверт та опечатаний печаткою ВП №1 Сарненського РВП "Для пакетів №206", який зберігається при матеріалах кримінального провадження - залишити при матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з ОСОБА_4 документально підтвердженні процесуальні витрати на проведення судових експертиз в загальній сумі 17575,28 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять гривень двадцять вісім копійок), зокрема, за проведення:
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю №10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» №СЕ-19/118-24/5590-ІТ від 27.06.2024, що становить 4543,68 грн.;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю №10.2 «Дослідження технічного стану транспортних засобів» №CE-19/118-24/5587-ІТ від 28.06.2024, що становить 4543,68 грн.;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю №10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» №СЕ-19/118- 24/5595-ІТ від 03.07.2024, що становить 4922,32 грн.;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди» №СЕ-19/118-25/9085-IT від 27.06.2025, що становить 3565,60 грн.
Цивільний позов потерпілого - цивільного позивача ОСОБА_6 до обвинуваченого - цивільного відповідача ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубровицький районний суд Рівненської області.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького
районного суду:        ОСОБА_1