ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21231/18 Суддя (судді) першої інстанції: Димарчук Тетяна Миколаївна

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,-
В С Т А Н О В И Л А
ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.11.2018 №0123034204, №0123094204, №0123064204, №0123014204, №0123104204, №0123074204.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі наказу №14563 від 28.09.2018 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2018 рік ГУ ДФС у м. Києві була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт від 05.11.2018 №4432/26-15-42-04-2609300052.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.11.2018 №0123064204, №0123074204, №0123104204 та рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 30.11.2018 №0123094204.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу №14563 від 28.09.2018 та плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2018 рік ГУ ДФС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.
За результатами перевірки складено акт від 05.11.2018 №4432/26-15-42-04-2609300052, за висновками якого документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 :
- підпункту 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 ПК України - не подано до податкового органу за місцем реєстрації - до ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомлення про об`єкти через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП;
- пункту 177.2, підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України - занижено суму податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі - 68879,81 грн, в т.ч.: за 2016 рік в сумі - 32537,41 грн та за 2017 рік в сумі 36 342,40 грн;
- пунктів 1.1, 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, пункту 162.1 статті 162 ПК України - занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 5 739,99 грн. в т.ч, за 2016 рік - 2 711,45 грн, та за 2017 рік в сумі - 3 028,53 грн;
- підпункту пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України - несвоєчасна сплата військового збору за період 22.02.2016 - 20.02.2016 в сумі - 51,00 грн, за період 31.10.2016 - 20.02.2016 в сумі - 76,65 грн.
- абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI - не нараховано та не сплачено єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, у сумі 72 713,46 грн. в т.ч.: за 2016 рік 36 517,67 грн, за 2017 рік - 36 195,79 грн;
- статті 6 пункту 2 підпункту 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI - несвоєчасне подання звіту за березень 2016 року:
- абзацу 1 частини другої статті 7 Розділ ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI - несвоєчасно перераховано у бюджет сум ЄСВ із сум заробітної плати (доходу, грошового забезпечення. допомоги. компенсації) застрахованих осіб за перевіряємий період в сумі 26186,00 грн;
- пунктів 198.5, 198.6 статті 198 ПК України заниження суми податку на додану вартість. що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 76 537,86 грн, в т.ч.: у т.ч. в січні 2016 року 4050,12 грн, в лютому 2016 року 2171,62 грн, в березні 2016 року 7377,70 грн, в квітні 2016 року 3837,05 грн, в червні 2016 року 3879,39 грн, в липні 2016 року 8075,16 грн, в серпні 2016 року - 1161,66 грн, в вересні 2016 року 2933,34 грн, в жовтні 2016 року 1566,67 грн, в листопаді 2016 року 600,00 грн, в грудні 2016 року 500,00 грн, в січні 2017 року 2350,00 грн, в лютому 2017 року 1166,67 грн, в березні 2017 року 1183,33 грн, в квітні 2017 року 1761,77 грн, в травні 2017 року 2960,78 грн, в червні 2017 року 1 364,69 грн, в липні 2017 року 3083,87 грн, в серпні 2017 року 5705,47 грн, в вересні 2018 року 5113,84 грн., в жовні 2017 року 6823,27 грн, в листопаді 2017 року 5590,16 грн, в грудні 2016 року 3281,30 грн (а.с.14-40).
Позивач, не погоджуючись з висновками викладеними в акті перевірки, подав до ГУ ДФС у м. Києві заперечення від 16.11.2028 (а.с.41-44а), до якого долучив додаткові документи.
У відповіді «Про розгляд заперечення» від 27.11.2018 №77586/Т/26-15-42-04-27 ГУ ДФС у м. Києві повідомило про те, що документи на загальну суму 169567,94 грн, в т.ч.: за 2016 рік в сумі - 104765,70 грн та за 2017 рік в сумі - 64802,77 грн є такими, що підлягають включенню до складу витрат, відносяться до господарської діяльності підприємця та пов?язані з отриманим в 2016-2017 роках доходом. У зв`язку із вказаним за результатами розгляду заперечення розділи ІІ, ІІІ акту перевірки вирішено викладено в новій редакції, зокрема, документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_2 :
- пунктів 198.5, 198.6 статті 198 ПК України заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму загальну суму 42624,23 грн., у т.ч. в січні 2016 року 2316,79 грн., в лютому 2016 року 1588,29 грн, в березні 2016 року 2844,18 грн, в квітні 2016 року 2070,38 грн, в червні 2016 року 696,05 грн, в липні 2016 року 5683,96 грн, в квітні 2017 року 433,20 грн, в червні 2017 року 4,69 грн, в липні 2017 року 646,72 грн, в серпні 2017 року 5705,47 грн, в вересні 2018 року 5113,84 грн, в жовтні 2017 року 6823,27 грн., в листопаді 2017 року 5416,09 грн., в грудні 2016 року 3281,30 грн;
- підпункту 16.1.7 пункту 16.1 статті 16 ПК України - не подано до податкового органу за місцем реєстрації - до ДПІ у Солом?янському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомлення про об?єкти через які провадиться діяльність за формою №20-ОПП;
- пункту 177.2, підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 ПК України - занижено суму податкового зобов?язання з податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі - 38357,57 грн, в т.ч.: за 2016 рік в сумі - 13679,68 грн та за 2017 рік в сумі - 24671,90 грн;
- пунктів 1.1, 1.2, 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, пункту 162.1 статті 162 ПК України занижено суму військового збору, що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі розмірі 3 196,47 грн, в т. ч за 2016 рік - 1139,97 грн та за 2017 рік в сумі - 2056,49 грн;
- пункту 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України несвоєчасна сплата військового збору за період 22.02.2016 - 20.02.2016 в сумі - 51,00 грн, за період 31.10.2016 - 20.02.2016 в сумі - 75,65 грн;
- абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI - не нараховано та не сплачено єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, у сумі 35 408,50 грн, в т.ч.: за 2016 рік - 13 469,33 грн., за 2017 рік - 21 939,17 грн (а.с.45-69).
На підставі вищезазначеного акта фактичної перевірки, з урахуванням результатів розгляду заперечення на такий акт, ГУ ДФС у м. Києві було винесено податкові повідомлення - рішення:
№0123074204 від 30.11.2018, згідно із яким збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 47946,97 грн, в тому числі: за податковими зобов`язаннями - 38 357,57 грн; та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) санкцій - 9589,40 грн (а.с.188 зворот.);
№0123064204 від 30.11.2018, згідно із яким збільшено грошове зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 3995,59 грн, в тому числі: за податковими зобов`язання - 3196,47 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) санкцій - 799,12 грн (а.с.187 зворот.);
№0123034204 від 30.11.2018, згідно із яким збільшено грошове зобов`язання за платежем військовий збір на суму штрафних санкцій 15,13 грн (а.с.193 зворот.);
№0123104204 від 30.11.2018, згідно із яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 53280,00 грн, в тому числі: за податковими зобов`язаннями - 42624,00 грн; та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) санкцій - 10656,00 грн (а.с.190 зворот.);
а також рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску:
№0123014204 від 30.11.2018, згідно із яким застосовано штраф в розмірі 6937,45 грн та нараховано пеню в розмірі 5162,23 грн (а.с.186);
№0123094204 від 30.11.2018, згідно із яким застосовані штрафні санкції в розмірі 4887,79 грн (а.с.191 зворот.).
Позивач не погоджуючись із вказаними рішеннями, звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, пов`язані зі справлянням податків і зборів, визначенням вичерпного переліку податків та зборів, що підлягають справлянню на території України, порядком їх адміністрування, визначенням правового статусу платників податків та зборів, обсягу їхніх прав і обов`язків, компетенції контролюючих органів, а також повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю та відповідальності за порушення вимог податкового законодавства, врегульовані Податковим кодексом України (далі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи наділені правом проводити у встановленому законом порядку перевірки та звірки платників податків, за винятком Національного банку України, у тому числі після завершення процедур митного контролю та/або митного оформлення. 
Положеннями пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. 
За змістом підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою є перевірка, предметом якої виступає своєчасність, достовірність та повнота нарахування і сплати усіх передбачених законодавством податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Така перевірка також охоплює питання дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудових договорів та оформлення трудових відносин із працівниками. Документальна перевірка проводиться на підставі податкових декларацій, фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового і бухгалтерського обліку, первинних документів, що використовуються у бухгалтерському та податковому обліку, а також інших документів і податкової інформації, отриманих контролюючим органом у встановленому законом порядку, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. 
Документальна планова перевірка здійснюється відповідно до затвердженого плану-графіка перевірок. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, що проводиться за місцезнаходженням платника податків або за місцем знаходження об`єкта права власності, щодо якого здійснюється така перевірка. 
Відповідно до пункту 77.1 статті 77 ПК України документальна планова перевірка повинна бути включена до плану-графіка проведення планових документальних перевірок. 
План-графік проведення документальних планових перевірок на поточний рік підлягає оприлюдненню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну податкову та митну політику, не пізніше 25 грудня року, що передує року проведення відповідних перевірок. 
Згідно з пунктом 77.2 статті 77 ПК України до плану-графіка включаються лише ті платники податків, діяльність яких містить ризики щодо несплати податків та зборів або невиконання вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. 
Періодичність проведення документальних планових перевірок безпосередньо залежить від ступеня ризику у діяльності платника податків, який може бути високим, середнім або незначним. Платники податків із незначним ступенем ризику можуть включатися до плану-графіка не частіше одного разу на три календарні роки, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два календарні роки, а з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на календарний рік. 
Порядок формування та затвердження плану-графіка перевірок, перелік ризиків та їх класифікація за ступенями ризику визначаються центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики. 
Як убачається з матеріалів справи, документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 була проведена на підставі наказу ГУ ДФС у місті Києві №14563 від 28.09.2018 та відповідно до плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків на 2018 рік. Предметом перевірки було дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2017, а також правильність нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за аналогічний період. 
При цьому позивачем не заперечувалась наявність правових підстав для проведення документальної планової виїзної перевірки. 
Щодо встановлених під час проведення перевірки порушень вимог податкового законодавства, які стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку на доходи фізичних осіб є фізичні особи-резиденти, які отримують доходи як з джерелом походження в Україні, так і іноземні доходи, фізичні особи-нерезиденти, які отримують доходи з джерелом походження в Україні, а також податкові агенти. 
Положеннями пункту 163.1 статті 163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються при їх нарахуванні або виплаті, а також іноземні доходи. 
За змістом пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані від провадження господарської діяльності протягом календарного року, підлягають оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. 
Відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України об`єктом оподаткування фізичної особи-підприємця є чистий оподатковуваний дохід, який визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом та документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із здійсненням господарської діяльності. 
Положеннями пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів. До таких витрат, зокрема, належать витрати на придбання сировини, матеріалів, товарів, палива, будівельних матеріалів, комплектуючих виробів, допоміжних матеріалів, які можуть бути прямо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці працівників, виплату заробітної плати, премій, заохочень, компенсацій та інших виплат; обов`язкові виплати і внески на страхування працівників; суми податків, зборів та єдиного внеску, пов`язані із здійсненням господарської діяльності; а також інші витрати, пов`язані із веденням господарської діяльності, у тому числі витрати на оренду, зв`язок, рекламу, транспортні та експедиційні послуги, банківське обслуговування та інші витрати, безпосередньо пов`язані із виробництвом товарів чи наданням послуг. 
Водночас підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено перелік витрат, які не включаються до складу витрат підприємця. До таких витрат належать витрати, не пов`язані із здійсненням господарської діяльності, витрати на придбання або самостійне виготовлення основних засобів та нематеріальних активів, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, а також витрати, які не підтверджені належними первинними документами. 
Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до моменту завершення реформи Збройних Сил України тимчасово встановлюється військовий збір. 
Відповідно до підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України. 
Підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України визначено, що об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, передбачені статтею 163 ПК України. 
Ставка військового збору відповідно до підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування. 
Нарахування, утримання та сплата військового збору здійснюються у порядку, визначеному статтею 168 ПК України, а відповідальними за його утримання та перерахування до бюджету є особи, визначені статтею 171 ПК України. Платники збору зобов`язані виконувати податкові обов`язки у формах та способами, встановленими статтею 176 ПК України. 
Таким чином, розмір військового збору безпосередньо залежить від розміру оподатковуваного доходу платника податків за відповідний звітний період. 
Відповідно до пункту 123.1 статті 123 ПК України у разі, якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання на підставах, визначених статтею 54 цього Кодексу, до платника податків застосовується штраф у розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання. 
Як убачається з акта перевірки від 05.11.2018 №4432/26-15-42-04-2609300052, під час перевірки правильності формування документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, встановлено, що ФОП ОСОБА_1 було включено до складу витрат витрати на придбання товарів, електроенергії, будівельних матеріалів, транспортно-експедиційних послуг, рекламних послуг Google AdWords, послуг з розміщення реклами на проєкті «Яндекс.Директ», а також витрати на банківське обслуговування. 
За результатами розгляду заперечень позивача до акта перевірки ГУ ДФС у місті Києві листом від 27.11.2018 №77586/Т/26-15-42-04-27 повідомило, що надані позивачем документи підтверджують зв`язок витрат на рекламу в мережі Інтернет із господарською діяльністю підприємця та отриманням доходу у 2016-2017 роках, у зв`язку з чим відповідні розділи акта перевірки були викладені у новій редакції. 
Разом з тим, за результатами порівняльного аналізу податкових декларацій про майновий стан та доходи, книги обліку доходів і витрат, актів виконаних робіт, банківських виписок та інших первинних документів податковим органом встановлено розбіжності на загальну суму 213 097,66 грн, з яких 75 998,23 грн - за 2016 рік та 137 099,43 грн - за 2017 рік. 
Такі розбіжності, як зазначив контролюючий орган, виникли у зв`язку із включенням позивачем до складу витрат витрат на придбання кондиціонерів, електричного водонагрівача, меблевих комплектів, кухонь та інших товарів, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходу та належним чином не підтверджені документально як витрати, пов`язані із здійсненням господарської діяльності. 
З огляду на викладене контролюючий орган дійшов висновку, що у порушення пункту 177.2 та підпунктів 177.4.1, 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України ФОП ОСОБА_1 було безпідставно завищено витрати за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 на загальну суму 213 097,66 грн, що, у свою чергу, призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу за відповідні податкові періоди. 
У зв`язку з цим перевіркою встановлено заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за 2016-2017 роки на загальну суму 38 357,57 грн, з яких 13 679,68 грн - за 2016 рік та 24 677,90 грн - за 2017 рік. 
Також унаслідок зазначених порушень контролюючим органом встановлено заниження та несплату військового збору за 2016-2017 роки на загальну суму 3 196,47 грн, чим порушено вимоги пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України. 
Як убачається з акта перевірки та не заперечується сторонами, ФОП ОСОБА_1 самостійно було визначено до сплати військовий збір у сумі 37,32 грн за 2016 рік та 15,36 грн за 2017 рік. 
Таким чином, згідно з висновками акта перевірки позивачем було занижено суму податкового зобов`язання з військового збору на загальну суму 3 196,47 грн, з яких 1 139,97 грн - за 2016 рік та 2 056,49 грн - за 2017 рік. 
Матеріали справи свідчать, що внаслідок встановлених порушень при формуванні складу витрат господарської діяльності податковими повідомленнями-рішеннями №0123074204 від 30.11.2018 та №0123064204 від 30.11.2018 позивачу було визначено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 38 357,57 грн та з військового збору у сумі 3 196,47 грн, а також застосовано штрафні санкції у розмірі 25 відсотків від зазначених сум, що становить 9 589,40 грн та 799,12 грн відповідно. 
Надаючи правову оцінку висновкам контролюючого органу, викладеним в акті перевірки, суд зазначає наступне. 
Як убачається з матеріалів справи, на підставі договору на виконання робіт №001ВР від 10.03.2016 позивачем виконувалися ремонтні та оздоблювальні роботи у приміщенні, розташованому за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Робоча, 89. Зокрема, позивачем здійснювалося укладання керамічної плитки ГРЕС rectif 600х600 на підлогу площею 57,2 мІ, при цьому кількість використаної плитки становила 58,32 мІ; проводилося фарбування стін у торговельній залі ґрунтуючою фарбою Ceresit СТ 16 Pro; здійснювався монтаж стельових світильників EGLO у кількості 15 штук; монтаж розеток та вимикачів FIORENA, а також придбання та встановлення кондиціонера GREE GWH24(12x2)MBK1NNA3A. 
Відповідно до пункту 5.2 зазначеного договору передбачено, що здача виконаних робіт виконавцем та прийняття їх результатів замовником оформлюється актом приймання-передачі виконаних робіт, який підписується уповноваженими представниками сторін протягом трьох робочих днів після фактичного завершення робіт. 
Факт належного виконання вищевказаних робіт підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 01.09.2016, а також фотокопіями приміщення, які містяться у матеріалах справи. 
Крім того, на підставі договору на виконання робіт №002ВР від 17.04.2017 позивачем виконувалися ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_2. Зокрема, здійснювалося укладання керамічної плитки на підлогу та стіни у санітарних вузлах із використанням клею «Ферозит-супер» та CM-11Plus, укладання плитки на підлогу, а також монтаж світлодіодних світильників у кількості 11 штук. 
Виконання зазначених робіт підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 30.12.2017, а також фотокопіями відповідних приміщень, наявними у матеріалах справи. 
Також судом встановлено, що на підставі договору на виконання робіт №003ВР від 19.04.2017 позивачем виконувалися ремонтні роботи у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_3. До переліку виконаних робіт входило укладання зовнішньої плитки MARFIL на площі підлоги 38,7 мІ із використанням клею «Ферозит-супер» та CM-11Plus, укладання керамічної плитки у санітарних вузлах, монтаж водонагрівачів, монтаж світлодіодних світильників у кількості чотирьох штук, а також монтаж компактів, кутових вентилів та змішувачів Logo Neo. 
Належне виконання зазначених робіт підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт від 30.12.2017 та фотокопіями приміщень, які містяться у матеріалах адміністративної справи. 
Положеннями пункту 5.1 усіх вищезазначених договорів передбачено, що загальна вартість робіт за договорами становить 0,00 грн. 
При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що монтаж кондиціонерів, водонагрівачів чи світильників можуть здійснювати виключно кваліфіковані працівники спеціалізованих підприємств та організацій, оскільки до складу витрат позивачем включалися витрати саме на придбання товарно-матеріальних цінностей, а не витрати на оплату послуг із виконання будівельних чи монтажних робіт. 
Матеріалами справи, зокрема видатковими накладними від 01.03.2016 №2-000000201, від 14.12.2017 №Рнк/03-0092827, від 03.05.2017 №Рнк/03-0025451, від 05.10.2017 №Рнк/03-0066820, від 14.12.2017 №Рнк/03-0092826, від 18.12.2017 №Рнк/03-0094392 та іншими первинними документами, підтверджується факт придбання позивачем товарно-матеріальних цінностей, які використовувалися при проведенні ремонтних робіт у зазначених приміщеннях. 
При цьому вказані обставини відповідачем фактично не заперечувалися. 
Суд також звертає увагу на те, що пункт 1.7 акта перевірки містить інформацію про наявність у ФОП ОСОБА_1 у власності рухомого та нерухомого майна, серед якого зазначено об`єкти нерухомості за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3, тобто саме ті приміщення, у яких проводилися відповідні ремонтні роботи. 
Відповідно до реєстраційних даних основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є КВЕД 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що також зазначено в пункті 1.6 акта перевірки. Отже, проведення ремонтних робіт у належних позивачу нежитлових приміщеннях узгоджується із видом його господарської діяльності та спрямоване на отримання доходу. 
Суд також враховує доводи позивача про те, що після проведення ремонтних робіт технічний та естетичний стан приміщень значно покращився, що, у свою чергу, призвело до збільшення доходу від їх здавання в оренду. Так, якщо у 2016 році дохід від надання приміщень в оренду становив 67 680,00 грн, то після проведення ремонтних робіт та оснащення приміщень побутовою технікою у 2017 році дохід збільшився до 267 689,28 грн. 
Як убачається з картки рахунку 361 за період з 01.01.2016 по 30.06.2017, ПП «КАГУРА» щомісячно сплачувало позивачу 6 000,00 грн за оренду приміщення за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 89, а починаючи з квітня 2017 року сума орендної плати вже становила 11 410,00 грн. 
Підпунктом 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України прямо передбачено, що до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, належать, зокрема, витрати на ремонт та експлуатацію майна, яке використовується у господарській діяльності. 
Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарською діяльністю є діяльність особи, пов`язана з виробництвом, реалізацією товарів, виконанням робіт чи наданням послуг, яка спрямована на отримання доходу та здійснюється особою самостійно або через інших осіб. 
З урахуванням наведених норм законодавства та встановлених у справі обставин суд дійшов висновку, що витрати на придбання будівельних матеріалів та інших товарно-матеріальних цінностей, використаних під час проведення ремонтних робіт у приміщеннях, які використовувалися позивачем у межах здійснення господарської діяльності, є витратами, безпосередньо пов`язаними із отриманням доходу в межах підприємницької діяльності позивача, а відтак підлягають включенню до складу витрат фізичної особи-підприємця. 
За таких обставин суд дійшов висновку про безпідставність доводів контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 на загальну суму 213 097,60 грн та, як наслідок, щодо заниження податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб на суму 38 357,57 грн і військового збору на суму 3 196,47 грн. У зв`язку з цим позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30.11.2018 №0123074204 та №0123064204 підлягають задоволенню. 
Надаючи оцінку правомірності податкового повідомлення-рішення №0123104204 від 30.11.2018, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 53 280,00 грн, суд зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів або послуг є дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбулася одна з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця чи замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів чи послуг, що підлягають постачанню, а у разі постачання товарів чи послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку чи дата інкасації готівки банківською установою; або дата відвантаження товарів, а для послуг - дата оформлення документа, що підтверджує факт постачання послуг платником податку. 
Згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів або послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, за винятком випадків, прямо передбачених положеннями податкового законодавства. 
Положеннями пункту 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до складу податкового кредиту належать суми податку, сплачені або нараховані у разі здійснення операцій з придбання чи виготовлення товарів і послуг, придбання або створення необоротних активів, отримання послуг від нерезидентів на митній території України, ввезення товарів та необоротних активів на митну територію України, а також у випадках, прямо передбачених цією нормою закону. 
Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної пунктом 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідну зведену податкову накладну у випадках, якщо придбані товари, послуги або необоротні активи призначаються для використання або фактично використовуються в операціях, що не є об`єктом оподаткування, звільнені від оподаткування, не є господарською діяльністю платника податків або використовуються для невиробничих потреб. 
При цьому у разі, якщо такі товари чи необоротні активи у подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків, останній має право зменшити суму раніше нарахованих податкових зобов`язань на підставі відповідного розрахунку коригування до податкової накладної. 
Також наведеною нормою передбачено, що податкові зобов`язання визначаються щодо товарів, послуг та необоротних активів, придбаних для використання в неоподатковуваних операціях, - на дату їх придбання, а щодо активів, які спочатку використовувалися в оподатковуваних операціях, але надалі почали використовуватись у неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання у таких операціях, що має підтверджуватися належними первинними документами. 
Крім того, пунктом 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що у випадку встановлення контролюючим органом під час перевірки нестачі придбаних товарів, така нестача для цілей оподаткування прирівнюється до використання товарів у операціях, що не є господарською діяльністю платника податків, якщо інше не підтверджено обставинами непереборної сили. 
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України до складу податкового кредиту не відносяться суми податку на додану вартість, не підтверджені належним чином зареєстрованими податковими накладними, розрахунками коригування, митними деклараціями або іншими документами, передбаченими статтею 201 цього Кодексу. 
У разі якщо на момент проведення перевірки суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими відповідними документами, платник податків несе відповідальність відповідно до вимог Податкового кодексу України. 
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів чи послуг належною та достатньою підставою для нарахування сум податку, які включаються до складу податкового кредиту. 
Як убачається з акта перевірки від 05.11.2018 №4432/26-15-42-04-2609300052, за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 було задекларовано податкові зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 565 688,00 грн, з яких за 2016 рік - 414 089,00 грн, а за 2017 рік - 151 599,00 грн. 
За висновками контролюючого органу, викладеними в акті перевірки, позивачем у порушення вимог пункту 198.5 статті 198 ПК України не було визначено податкові зобов`язання з податку на додану вартість щодо товарів, послуг та необоротних активів, які, на думку відповідача, використовувалися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків. 
Зокрема, податковий орган зазначив, що позивачем не було нараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість щодо вартості кондиціонерів, електричного водонагрівача, комплектів меблів, комплектів кухонь та інших товарно-матеріальних цінностей, придбаних у ТОВ «Хомстер Україна», ТОВ «Егло Україна», ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «Вітіс Трейд», ТОВ «Компьютери та Коммунікації», ТОВ «Леруа Мерлен Україна», ТОВ «Тека Україна», ТОВ «ВО Контактор», Гіпермаркет «Епіцентр К» №5, ТОВ «АГРОМАТ» та ТОВ «НОВАС», оскільки, на переконання відповідача, такі товари не використовувалися у межах господарської діяльності позивача. 
Також встановлено, що за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 позивачем було задекларовано суму податку на додану вартість, яка підлягала сплаті до бюджету, у розмірі 17 787,00 грн, з яких 12 389,00 грн - за 2016 рік та 5 398,00 грн - за 2017 рік. 
На підставі наведених висновків контролюючий орган дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 42 619,54 грн, у тому числі за окремими податковими періодами 2016 та 2017 років. 
Разом з тим суд звертає увагу, що податкові зобов`язання з податку на додану вартість були фактично визначені позивачу з тих самих підстав, що і податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а саме у зв`язку із висновком податкового органу про невикористання у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, придбаних позивачем. 
Водночас, як уже було встановлено судом, вказані товарно-матеріальні цінності були використані позивачем під час проведення ремонтних робіт у належних йому об`єктах нежитлової нерухомості, які використовувалися для здійснення господарської діяльності шляхом надання їх в оренду з метою отримання прибутку, що повністю відповідає основному виду діяльності позивача. 
Суд враховує, що проведення ремонтних робіт та оснащення приміщень відповідними матеріалами й обладнанням було безпосередньо спрямоване на покращення технічного та функціонального стану нерухомого майна, яке використовувалося у підприємницькій діяльності позивача, а відтак такі витрати мають безпосередній зв`язок із господарською діяльністю та отриманням доходу. 
Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень контролюючого органу щодо використання позивачем придбаних товарно-матеріальних цінностей поза межами господарської діяльності, а отже і про відсутність у позивача обов`язку нарахування податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення №0123104204 від 30.11.2018 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Надаючи оцінку правомірності податкового повідомлення-рішення №0123104204 від 30.11.2018, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 53 280,00 грн, суд зазначає наступне. 
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів або послуг є дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбулася одна з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця чи замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів чи послуг, що підлягають постачанню, а у разі постачання товарів чи послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку чи дата інкасації готівки банківською установою; або дата відвантаження товарів, а для послуг - дата оформлення документа, що підтверджує факт постачання послуг платником податку. 
Згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів або послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів, за винятком випадків, прямо передбачених положеннями податкового законодавства. 
Положеннями пункту 198.1 статті 198 ПК України визначено, що до складу податкового кредиту належать суми податку, сплачені або нараховані у разі здійснення операцій з придбання чи виготовлення товарів і послуг, придбання або створення необоротних активів, отримання послуг від нерезидентів на митній території України, ввезення товарів та необоротних активів на митну територію України, а також у випадках, прямо передбачених цією нормою закону. 
Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної пунктом 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідну зведену податкову накладну у випадках, якщо придбані товари, послуги або необоротні активи призначаються для використання або фактично використовуються в операціях, що не є об`єктом оподаткування, звільнені від оподаткування, не є господарською діяльністю платника податків або використовуються для невиробничих потреб. 
При цьому у разі, якщо такі товари чи необоротні активи у подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податків, останній має право зменшити суму раніше нарахованих податкових зобов`язань на підставі відповідного розрахунку коригування до податкової накладної. 
Також наведеною нормою передбачено, що податкові зобов`язання визначаються щодо товарів, послуг та необоротних активів, придбаних для використання в неоподатковуваних операціях, - на дату їх придбання, а щодо активів, які спочатку використовувалися в оподатковуваних операціях, але надалі почали використовуватись у неоподатковуваних операціях, - на дату початку їх фактичного використання у таких операціях, що має підтверджуватися належними первинними документами. 
Крім того, пунктом 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що у випадку встановлення контролюючим органом під час перевірки нестачі придбаних товарів, така нестача для цілей оподаткування прирівнюється до використання товарів у операціях, що не є господарською діяльністю платника податків, якщо інше не підтверджено обставинами непереборної сили. 
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України до складу податкового кредиту не відносяться суми податку на додану вартість, не підтверджені належним чином зареєстрованими податковими накладними, розрахунками коригування, митними деклараціями або іншими документами, передбаченими статтею 201 цього Кодексу. 
У разі якщо на момент проведення перевірки суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими відповідними документами, платник податків несе відповідальність відповідно до вимог Податкового кодексу України. 
Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів чи послуг належною та достатньою підставою для нарахування сум податку, які включаються до складу податкового кредиту. 
Як убачається з акта перевірки від 05.11.2018 №4432/26-15-42-04-2609300052, за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 ФОП ОСОБА_1 було задекларовано податкові зобов`язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 565 688,00 грн, з яких за 2016 рік - 414 089,00 грн, а за 2017 рік - 151 599,00 грн. 
За висновками контролюючого органу, викладеними в акті перевірки, позивачем у порушення вимог пункту 198.5 статті 198 ПК України не було визначено податкові зобов`язання з податку на додану вартість щодо товарів, послуг та необоротних активів, які, на думку відповідача, використовувалися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податків. 
Зокрема, податковий орган зазначив, що позивачем не було нараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість щодо вартості кондиціонерів, електричного водонагрівача, комплектів меблів, комплектів кухонь та інших товарно-матеріальних цінностей, придбаних у ТОВ «Хомстер Україна», ТОВ «Егло Україна», ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «Вітіс Трейд», ТОВ «Компьютери та Коммунікації», ТОВ «Леруа Мерлен Україна», ТОВ «Тека Україна», ТОВ «ВО Контактор», Гіпермаркет «Епіцентр К» №5, ТОВ «АГРОМАТ» та ТОВ «НОВАС», оскільки, на переконання відповідача, такі товари не використовувалися у межах господарської діяльності позивача. 
Також встановлено, що за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 позивачем було задекларовано суму податку на додану вартість, яка підлягала сплаті до бюджету, у розмірі 17 787,00 грн, з яких 12 389,00 грн - за 2016 рік та 5 398,00 грн - за 2017 рік. 
На підставі наведених висновків контролюючий орган дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 42 619,54 грн, у тому числі за окремими податковими періодами 2016 та 2017 років. 
Разом з тим суд звертає увагу, що податкові зобов`язання з податку на додану вартість були фактично визначені позивачу з тих самих підстав, що і податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а саме у зв`язку із висновком податкового органу про невикористання у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, придбаних позивачем. 
Водночас, як уже було встановлено судом, вказані товарно-матеріальні цінності були використані позивачем під час проведення ремонтних робіт у належних йому об`єктах нежитлової нерухомості, які використовувалися для здійснення господарської діяльності шляхом надання їх в оренду з метою отримання прибутку, що повністю відповідає основному виду діяльності позивача. 
Суд враховує, що проведення ремонтних робіт та оснащення приміщень відповідними матеріалами й обладнанням було безпосередньо спрямоване на покращення технічного та функціонального стану нерухомого майна, яке використовувалося у підприємницькій діяльності позивача, а відтак такі витрати мають безпосередній зв`язок із господарською діяльністю та отриманням доходу. 
Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень контролюючого органу щодо використання позивачем придбаних товарно-матеріальних цінностей поза межами господарської діяльності, а отже і про відсутність у позивача обов`язку нарахування податкових зобов`язань відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення №0123104204 від 30.11.2018 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують та зводяться фактично до незгоди апелянта із наданою судом оцінкою встановлених у справі обставин.
Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги наведених висновків не спростовують, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення не вбачається.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко