ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"28" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/483/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребна К.Ф. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін матеріали справи №916/483/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (02100, м. Київ, Б. Верховної ради, буд. 7, прим. 5, код 44907923) 
до відповідача: Фізичної особи – підприємця Сорокотяги Станіслава Олександровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) 
про стягнення 325 080,10грн. 

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи – підприємця Сорокотяги Станіслава Олександровича про стягнення 325 080,10грн. 
Ухвалою від 18.02.2026р. судом, у порядку ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” було залишено без руху.
20.02.2026р. до господарського суду надійшла заява (вх. №6193/26) Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.02.2026р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/483/26 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.
Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Як вбачається з матеріалів справи, надіслана судом відповідачу рекомендованим листом з позначкою "Судова повістка" ухвала про відкриття провадження у справі була повернута поштовою установою з відміткою "адресат відсутній за вказаною адерсою" 
Суд зауважує, що згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства, день спроби вручення поштового відправлення за адресами місцезнаходження відповідача, який зареєстрований у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.
Отже, оскільки ухвала суд про відкриття провадження у справі направлена судом за належною адресою відповідача і повернута поштою, суд доходить висновку, що відповідач повідомлений про відкриття провадження у справі та прийняття позовної заяви до розгляду.
Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учассуд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі змісту ст. 165 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що свої заперечення проти позову відповідач може викласти у відзиві на позовну заяву. При цьому, згідно ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву не скористався, жодних заперечень проти позову не надав, з огляду на що суд вважає за можливе відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.
Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.
Як вакує позивач, 12.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (Замовник) та Фізичною особою – підприємцем Сорокотягою Станіславом Олександровичем (Виконавець) було укладено Договір підряду № 13-06/2024, за умовами якого Підрядник зобов`язується за завданням Замовника та відповідно до узгодженої з ним проектної документації власними та/або залученими силами і засобами, на свій ризик, з власних матеріалів та на власному виробництві виготовити споруду (надалі - Продукція), а також за домовленістю сторін здійснити інші, пов`язані із виробництвом та підготовкою до експлуатації Продукції роботи, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виготовлено Продукцію та виконані роботи (п.1.1 договору). 
Згідно до п. 1.2. договору під іншими, пов`язаними з виробництвом та підготовку до експлуатації продукції, роботами мається на увазі роботи з проектування, конструювання, монтажу, налагодження, інжинірингу, інші види технічних та будівельних робіт (надалі – «роботи»).
Відповідно до п. 1.3. договору, перелік інших, пов`язаних з виробництвом та підготовкою до експлуатації Продукції робіт, а також матеріалів, що використовуються Підрядником для виготовлення Продукції, обсяги і порядок виконання робіт та інші додаткові умови визначається Сторонами у додаткових угодах до цього Договору, які є його невід`ємною частиною.
Строки та графік виготовлення продукції та виконання робіт (їх окремих етапів) визначається Сторонами у додаткових угодах до цього Договору (п.2.1 договору).
Відповідно до п. 4.1. договору ціна за цим Договором включає відшкодування витрат Підрядника (закупівля матеріалів для виробництва модульної споруди, оплата робіт з виготовлення модульної споруди, її транспортування) та оплату інших, пов`язаних з виробництвом та підготовкою до експлуатації Продукції робіт, визначених у додаткових угодах до цього Договору.
Попередню погоджена Сторонами вартість Продукції та робіт (їх окремих етапів) за цим Договором, а також строки оплати визначається Сторонами у відповідних додаткових угодах до цього Договору і специфікаціях до них, та сплачується Замовником у порядку, передбаченому Сторонами у таких додаткових угодах (п. 4.2. договору).
Згідно п. 4.3. договору перегляд попередню погодженої вартості Продукції та робіт (їх окремих етапів) обґрунтовується розрахунками Підрядника та оформлюється Сторонами, шляхом підписання додаткових угод до Договору.
Розрахунок за цим Договором здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування Замовником на розрахунковий рахунок Підрядника грошових коштів у національній валюті – гривні. Підставою для розрахунку є виставлений Підрядником рахунок на оплату (п. 4.4. договору).
Відповідно до п. 4.5., п. 4.6. договору датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок Підрядника. З моменту отримання Підрядником оплати починається відлік строку виконання ним відповідного виду робіт, якщо інше не передбачено у додаткових угодах та специфікаціях до них.
Пунктом 5.3.1. договору передбачено, що Підрядник зобов`язаний виготовити Продукцію та виконати роботу якісно та в строки, визначені цим Договором та додатковими угодами до нього.
Відповідно до п. 6.1. договору Підрядник забезпечує виготовлення Продукції та виконання робіт за цим Договором у відповідності з проектно-кошторисною документацію, нормами і правилами охорони праці, пожежної безпеки та графіком виконання етапів робіт, що є додатком до цього Договору.
Згідно п. 6.3. договору по закінченню робіт Підрядник надає замовнику акт приймання-передачі виконаних робіт (у відповідній кількості примірників), а Замовник протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання такого акту зобов`язаний прийняти виконані роботи, підписати акт та повернути один примірник Підряднику, або в цей самий строк направити вмотивовану відмову від прийняття.
Положеннями п. 7.2 договору передбачено, що у випадку порушення Підрядником строку виготовлення та/або передання продукції Замовнику, а також строку виконання робіт, передбачених цим Договором (додатковими угодами до нього), Підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості прострочених Продукції чи робіт за кожен день прострочення.
Відповідно до п. 1 Додаткової угоди №1 від 12.06.2024 укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (Замовник) та Фізичною особою – підприємцем Сорокотягою Станіславом Олександровичем (Виконавець) затверджено планування Модульної споруди, що виробляться згідно з Договором підряду.
Пунктом 3 та 4 Додаткової угоди №1 від 12.06.2024 передбачено, що вартість модульного будинку складає 268 000,00 грн. Строк виготовлення модульного будинку – 40 календарних днів з моменту оплати за цим Договором.
Згідно п. 1 Додаткової угоди №2 від 12.06.2024 укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (Замовник) та Фізичною особою – підприємцем Сорокотягою Станіславом Олександровичем (Виконавець) затверджено специфікацію розбірного вол`єра, що виробляться згідно з Договором підряду.
Пунктом 3 та 4 Додаткової угоди №2 від 12.06.2024 передбачено, що вартість вол`єру складає 72 000,00 грн. Строк виготовлення – 40 календарних днів з моменту оплати за цим Договором.
Позивач вказує, що на виконання умов Додаткової угоди №1 ним на рахунок відповідача було здійснено оплату в загальному розмірі 220 000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №1230 від 19.06.2024, №1234 від 21.06.2024, №1235 від 21.06.2024 №1241 від 25.06.2024 та №1470 від 25.11.2024.
Поряд з цим, як зазначає позивач, незважаючи на здійснену ним оплату в розмірі 220 000 грн, відповідачем жодних робіт за Договором підряду фактично виконано не було. Відсутні будь-який підтверджуючі документи, зокрема акт приймання-передачі виконаних робіт, а також відсутній сам результат робіт та/або виготовлена продукція або її частина, що на переконання позивача свідчить про повне невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
За посиланнями позивача, від двічі направляв на адресу відповідача претензії від 04 грудня 2025 року за №2025-12-04/1 та від 17.12.2025р. за №2025-12-17/2 з вимогою сплатити основну суму заборгованості у розмірі 220 000грн протягом 5 днів з моменту її отримання. Проте відповідні претензії були залишені відповідачем був відповіді та задоволення. 
Позивач наголошує, оскільки, результат робіт за договором замовнику не передано, а оплачені кошти в розмірі 220 000грн. не забезпечені зустрічним виконанням робіт замовнику, у відповідача відсутні правові підстави утримувати отримані грошові кошти.
Крім того, в зв`язку з невиконання відповідачем умов договору, позивачем було нараховано відповідачу пеню в сумі 80 300грн., інфляційні витрати в сумі 17 511,06грн. та 3% річних в розмірі 7 269,04грн. 
Отже посилаючись на вищенаведені обставини, Товариство з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” звернулось до Господарського суду Одеської області за захистом свого порушеного права. 
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:
У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій – це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст. 175 Господарського Кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
У відповідності до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.
Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом, 12.06.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (Замовник) та Фізичною особою – підприємцем Сорокотягою Станіславом Олександровичем (Виконавець) було укладено Договір підряду № 13-06/2024, за умовами якого Підрядник зобов`язується за завданням Замовника та відповідно до узгодженої з ним проектної документації власними та/або залученими силами і засобами, на свій ризик, з власних матеріалів та на власному виробництві виготовити споруду (надалі - Продукція), а також за домовленістю сторін здійснити інші, пов`язані із виробництвом та підготовкою до експлуатації Продукції роботи, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виготовлено Продукцію та виконані роботи (п.1.1 договору).
Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Згідно ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Якщо у договорі підряду не встановлено ціну роботи або способи її визначення, ціна встановлюється за рішенням суду на основі цін, що звичайно застосовуються за аналогічні роботи з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Як обумовлено ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.
Відповідно до п. 4.1. договору ціна за цим Договором включає відшкодування витрат Підрядника (закупівля матеріалів для виробництва модульної споруди, оплата робіт з виготовлення модульної споруди, її транспортування) та оплату інших, пов`язаних з виробництвом та підготовкою до експлуатації Продукції робіт, визначених у додаткових угодах до цього Договору.
Попередню погоджена Сторонами вартість Продукції та робіт (їх окремих етапів) за цим Договором, а також строки оплати визначається Сторонами у відповідних додаткових угодах до цього Договору і специфікаціях до них, та сплачується Замовником у порядку, передбаченому Сторонами у таких додаткових угодах (п. 4.2. договору).
Пунктом 3 та 4 Додаткової угоди №1 від 12.06.2024 передбачено, що вартість модульного будинку складає 268 000,00 грн. Строк виготовлення модульного будинку – 40 календарних днів з моменту оплати за цим Договором.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов на виконання умов Додаткової угоди №1 на рахунок відповідача перерахував грошові кошти в загальному розмірі 220 000 грн., що підтверджується платіжними інструкціями №1230 від 19.06.2024, №1234 від 21.06.2024, №1235 від 21.06.2024 №1241 від 25.06.2024 та №1470 від 25.11.2024 та відповідачем не спростовано.
Судом вище встановлено, що строк виконання робіт 40 календарних днів з моменту оплати за цим Договором(п.4 Додаткової угоди).
Водночас, доказів виконання відповідачем робіт за Договором підряду № 13-06/2024 від 12.04.2026р. на суму 220 000 грн. матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 2 ст. 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.
Позивач двічі направляв відповідачу претензії від 04 грудня 2025 року за №2025-12-04/1 та від 17.12.2025р. за №2025-12-17/2 з вимогою повернути сплачені кошти у суму розмірі 220 000грн протягом 5 днів з моменту її отримання. 
Будь-якої відповіді відповідача на вказану претензії позивача та доказів повернення сплачених коштів у розмірі 220 000 грн. матеріали справи не містять. Відповідач, у свою чергу, викладені у позові обставини не спростував.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
(Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 №6-100цс15).
Водночас, виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно договору насамперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який мас бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відтак зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій набуто майно, згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.02.2019 у справі № 910/21154/17.
Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.
З огляду на те, що умовим договору передбачено що строк його дії передбачений до виконання сторонами зобов`язань за договором, відповідач не виконав передбачених договором зобов`язань, а позивач направляючи претензії про повернення сплачених коштів попередньої оплати фактично відмовився від договору, суд дійшов висновку, що правова підстава для утримання отриманих коштів відпала, оскільки мета правовідношення виконання робіт (будівництво модульного будинку ) не досягнута.
Таким чином, сплачені позивачем та набуті відповідачем грошові кошти у сумі 220 000 грн на підставі договору № 13-06/2024 від 12.04.2026р. року, після припинення цієї підстави стали безпідставно збереженими коштами, які підлягають поверненню на користь позивача, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. 
Крім того, в зв`язку з невиконання відповідачем умов договору, позивачем було нараховано відповідачу пеню в сумі 80 300грн., інфляційні витрати в сумі 17 511,06грн. та 3% річних в розмірі 7 269,04грн. 
Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки –грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання. 
Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Договірні відносини які існували між сторонами також мали характер господарських, а тому на них поширюється дія Господарського кодексу України, чинного на час спірних правовідносин.
Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання.
Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений частиною шостою статті 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання «за кожен день прострочення» не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного частиною шостою статті 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.
Положеннями п. 7.2 договору передбачено, що у випадку порушення Підрядником строку виготовлення та/або передання продукції Замовнику, а також строку виконання робіт, передбачених цим Договором (додатковими угодами до нього), Підрядник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості прострочених Продукції чи робіт за кожен день прострочення.
Отже, сторони у Договорі не встановили більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України.
Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, судом встановлено що наданий розрахунок не відповідає вимогам законодавства як в частині періоду нарахування, так і ставки, оскільки обрахований з розміру 0,1% що є більшим ніж подвійної облікової ставки НБУ України, що в свою чергу протирічить ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”, в зв`язку з чим судом самостійно здійснено перерахунок пені. 
Так, здійснивши перерахунок пені за допомогою системи “Ліга Закон”, судом встановлено, що загальна сума пені яка підлягає задоволенню становить 33 229,04грн..
Крім того, виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки також випливає з вимог ст. 625 ЦК України. 
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством. 
Стосовно інфляційних втрат, то відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2018 року у справі № 910/24266/16 вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.
Перевіривши надані позивачем розрахунки сум 3% річних та інфляційних витрат, суд встановив, що відповідні розрахунки здійснені належним чином та відповідають вимогам чинного законодавства, з урахуванням чого позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” в частині стягнення з відповідача 3% річних в сумі 7 269,04грн. та інфляційних втрат в розмірі 17 511,06грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно вимог ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст.79 ГПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” є обґрунтовані, підтверджуються належними та допустимими докази, проте враховуючи перерахунок пені підлягають частковому задоволеною.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд - 
ПОСТАНОВИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (02100, м. Київ, Б. Верховної ради, буд. 7, прим. 5, код 44907923) до Фізичної особи – підприємця Сорокотяги Станіслава Олександровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) – задовольнити частково. 
2.Стягнути з Фізичної особи – підприємця Сорокотяги Станіслава Олександровича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ТЕС ОЙЛ ЛОГІСТИК” (02100, м. Київ, Б. Верховної ради, буд. 7, прим. 5, код 44907923) основний борг в сумі 220 000 (двісті двадцять тисяч)грн., пеню в розмірі 33 229 (тридцять три тисяч двісті двадцять дев`ять)грн. 04коп., 3% річних в сумі 7 269 (сім тисяч двісті шістдесят дев`ять)грн. 04коп., інфляційні витрати в сумі 17 511 (сімнадцять тисяч п`ятсот одинадцять)грн. 06коп. та судовий збір в сумі 3 336 (три тисячі триста тридцять шість)грн. 11коп. 
3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 28 квітня 2026 р.

Суддя К.Ф. Погребна