УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

25 травня 2026 року 
м. Київ
справа №120/329/26
адміністративне провадження № К/990/20751/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бевзенка В.М. та Стеценка С.Г., перевіривши касаційну скаргу керівника Вінницької обласної прокуратури
на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року
у справі №120/329/26
за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави 
до Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У січні 2026 року керівник Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до адміністративного суду з позовом до Відділу освіти, культури туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради щодо незабезпечення випускниці 2021 року загальноосвітнього навчального закладу комунальної форми власності Вороновицької селищної ради із числа дітей, позбавлених батьківського піклування, одноразовою грошовою допомогою в розмірі не менше шести прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, передбаченої статтею 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-IV (далі - Закон №2342-IV);

- зобов`язати Відділ освіти, культури, туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради нарахувати та виплатити випускниці 2021 року загальноосвітнього навчального закладу комунальної форми власності Вороновицької селищної ради одноразову грошову допомогу у розмірі 6 прожиткових мінімумів для осіб відповідного віку, передбачену частиною сьомою статті 8 Закону №2342-IV в розмірі, встановленому Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року №1082-IX (далі - Закон №1082-IX).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року, позовну заяву повернуто особі, яка її подала.

Не погодившись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, керівник Вінницької обласної прокуратури 05 травня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

У касаційній скарзі прокурор зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 6, 19, 46, 51, 131-1 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, статей 1, 5, 8, 25 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (далі - Закон №2402-III), статей 8, 25 Закону №2342-IV та з порушенням положень статей 2, 5, 9, 53, 54, пункту 1 частини четвертої статті 169, статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при визначенні підстав для представництва інтересів держави. Скаржник посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №810/2763/17, а також постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі №164/1907/16-а та від 30 березня 2023 року у справі №160/12744/22.

На думку скаржника, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа становить значний суспільний інтерес, оскільки стосується захисту прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у сфері їх належного соціального забезпечення органами місцевого самоврядування.

У касаційній скарзі прокурор стверджує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що позов спрямований на захист приватного охоронюваного законом інтересу конкретно визначеної особи випускниці навчального закладу, шляхом надання їй індивідуальної правничої допомоги. Скаржник наголошує, що в позовній заяві відсутні будь-які самостійні вимоги щодо цієї фізичної особи, і сама дитина не залучалася до участі у справі як учасник. Натомість, предметом позову є захист публічного інтересу держави у сфері охорони дитинства та соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, що є конституційним обов`язком держави, загальнодержавним пріоритетом і складовою національної безпеки.

Також скаржник зазначає, що поняття «інтереси держави» є оціночним, охоплює суспільні (публічні) інтереси та інтереси громади, не піддається точній класифікації й має самостійно оцінюватися судом у кожному окремому випадку. Надмірна формалізація інтересів держави судами у сфері публічних правовідносин призводить до обмеження конституційних повноважень прокурора. На підтвердження цього доводу прокурор посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі №815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі №569/4123/16-а, від 29 листопада 2022 року у справі №240/401/19, від 30 березня 2023 року у справі №160/12744/22.

Скаржник акцентує увагу на тому, що у спірних правовідносинах відсутній інший орган, уповноважений державою здійснювати функції щодо звернення до суду з позовом до Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради, а захист прав дітей законодавець визначив складовою частиною захисту інтересів держави в постанові Верховної Ради України «Про стан соціального захисту дітей та невідкладні заходи, спрямовані на захист прав дитини в Україні» від 17 січня 2020 року №483-IX (далі - постанова ВРУ №483-IX). Відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1697-VII за відсутності компетентного органу прокурор набуває право діяти на захист порушених інтересів держави, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23.

Крім того, прокурор стверджує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати передбаченої законом допомоги підриває авторитет держави. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №810/2763/17 скаржник вказує, що публічний інтерес є сукупністю приватних інтересів, які забезпечуються суб`єктами публічної адміністрації, а у пункті 32 постанови Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №160/12744/22 зазначено, що звернення прокурора з позовом про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом №2342-IV, спрямоване саме на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статті 242 КАС України безпідставно не врахували вказані висновки Верховного Суду.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. 

Наведеним конституційним положенням кореспондують норми статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII і статті 13 КАС України, згідно з якими оскарження судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадках, встановлених законом.

Правовідносини у цій справі, подібні до тих, що склалися у справі, яка розглядається, вже були предметом дослідження у Верховному Суді.

Так, у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформувала правовий висновок щодо можливості представництва прокурором інтересів держави у суді у правовідносинах щодо соціальних прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги, передбаченою статтею 8 Закону №2342-IV.

Верховний Суд дійшов висновку, що обраний прокурором спосіб звернення до суду в інтересах держави з посиланням на перший виключний випадок (якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження) не спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства чи соціального захисту.

У зазначеній постанові констатовано, що такий позов фактично направлений на захист індивідуально виражених прав конкретно визначених осіб шляхом надання таким особам правничої допомоги. Це не узгоджується із статтею 131-1 Конституції України та європейськими стандартами і свідчить про намагання прокурора повернутись до функції загального нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина органами виконавчої влади та місцевого самоврядування, яка була остаточно вилучена з повноважень прокуратури.

Суд наголосив, що інтерес держави у сфері охорони дитинства - це публічний інтерес у широкому розумінні, який стосується чітко невизначеного кола осіб. Натомість приватний інтерес є завжди інтересом окремої особи. Захист індивідуально виражених прав конкретних громадян має відбуватися за ініціативи самих суб`єктів цих прав, зокрема через інструменти парламентського контролю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини або систему безоплатної правової допомоги, право на яку діти-сироти мають за законом.

Таким чином, Верховний Суд у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23 підтвердив правові висновки, сформовані у постановах від 18 листопада 2021 року у справі №140/4953/20, від 07 серпня 2023 року у справі №120/2940/23, від 11 жовтня 2023 року у справі №120/6160/23 та від 31 жовтня 2023 року у справі №480/1729/23, в яких зазначено, що прокурор, звертаючись до суду на захист прав та інтересів фізичних осіб, які незаконно були позбавлені соціальних гарантій, фактично звертається не в інтересах держави, а в інтересах конкретного громадянина.

Посилання скаржника на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №806/1000/17, від 30 березня 2023 року у справі №160/12744/22 та інших постановах, не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки у постанові від 19 березня 2024 року у справі №340/11/23 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду здійснила перегляд та уточнення правозастосовчої практики у подібних правовідносинах з метою формування єдиного та послідовного підходу.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій у справі №120/329/26 дійшли обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви, оскільки прокурор не виконав вимоги законодавства щодо обґрунтування підстав для представництва інтересів держави та не дотримався встановленого процесуальним законом порядку звернення до суду. Наведені у касаційній скарзі доводи керівника Вінницької обласної прокуратури ці висновки не спростовують.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу керівника Вінницької обласної прокуратури слід визнати необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Аналогічні процесуальні рішення за подібних обставин висловлено Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 04 червня 2024 року у справі №360/1150/23, від 11 жовтня 2024 року у справі №440/11098/23, від 04 листопада 2024 року у справі №140/30509/23 та від 30 травня 2025 року у справі №160/6573/25.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі №120/329/26 за позовом керівника Немирівської окружної прокуратури в інтересах держави до Відділу освіти, культури, туризму, молоді та спорту Вороновицької селищної ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Бевзенко

С.Г. Стеценко