ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/970/26 Справа № 243/6566/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Соловйова О. О. Суддя у 2-й інстанції - Сєдих А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2026 року м.Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Сєдих А.В., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 січня 2026 року, щодо
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянина України, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст.130 КУпАП,-
ВСТАНОВИВ:

Згідно постанови суду 15.07.2025 року о 00 год. 15 хв. в м. Слов`янськ, перехресті вул. Заводська та вул. Свободи, водій ОСОБА_1 керував т.з. Nissan Note, р.н. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки т.з. за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager та проходження такого огляду у мед. закладі, відмовився. Проводився відеозапис на персональний відеореєстратор Motorola Solutions VB 400 №473343 та реєстратор 70 mai. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 січня 2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумі доходів громадян в сумі 17000,00 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами, строком на один рік. Стягнуто судовий збір 605,60 грн.
З таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що постанова суду першої інстанції є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки, на його переконання, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Зазначає, що відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за керування транспортним засобом у стані сп`яніння або за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння. Посилається на положення Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що звужують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 №1452/735, а також на Порядок направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затверджений постановою КМ України від 17.12.2008 року №1103, відповідно до яких поліцейський забезпечує доставку особи до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для проведення огляду. Вказує, що суд першої інстанції не врахував зміст поняття «керування транспортним засобом», яке, за посиланням скаржника, передбачає виконання особою функцій водія під час руху транспортного засобу, тобто вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух, зрушення з місця, переміщення у просторі, зміни напрямку руху або швидкості транспортного засобу. Зазначає, що хоча з протоколу про адміністративне правопорушення вбачається твердження про керування ним автомобілем з явними ознаками сп`яніння та відмову від медичного обстеження, однак матеріали адміністративної справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме він керував транспортним засобом. Вказує, що з наданого до протоколу відеозапису вбачається лише спілкування осіб біля автомобілів та ведення перемовин зі спірних питань, тоді як жодний транспортний засіб під час відеозйомки не рухається та не переміщується у просторі. Вважає, що відсутність відеозапису руху транспортного засобу виключає можливість достовірного встановлення факту керування ним автомобілем. Зазначає, що з матеріалів адміністративного провадження, на його переконання, не вбачається, що поліцейський зупиняв автомобіль, а також не підтверджено, з яких саме причин відбулася така зупинка. Вказує, що у разі фактичної зупинки автомобіля поліцейськими до протоколу мали бути долучені відповідні відеодокази. Вважає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупинити транспортний засіб у разі, якщо водій порушив правила дорожнього руху, однак матеріали справи не містять доказів такого порушення. Вказує, що апелянту не було роз`яснено, що відмова від проходження медичного огляду є складом окремого правопорушення за ст. 130 КУпАП та фактично прирівнюється до керування в нетверезому стані, що тягне позбавлення права керування транспортними засобами. Зазначає, що матеріали адміністративної справи не містять доказів на підтвердження факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а рапорт та протокол про адміністративне правопорушення самі по собі не можуть вважатися достатніми доказами у справі. Вважає, що за відсутності належних, допустимих і достовірних доказів керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння у його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП. Посилається на ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, вказуючи, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, а винуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення повинна бути підтверджена належними доказами. Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував його особу та сімейний стан. Вказує, що ОСОБА_1 є багатодітним батьком, на вихованні якого перебувають шестеро дітей, хвора дружина та тітка, яка є інвалідом, а посвідчення водія та здійснення перевезень є єдиним джерелом існування його родини. Вважає, що при накладенні адміністративного стягнення необхідно враховувати характер правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також принцип індивідуалізації юридичної відповідальності та пропорційності покарання. Посилається на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини щодо кримінально-правового характеру проваджень у справах про адміністративні правопорушення, пов`язаних із дорожнім рухом, та необхідності дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства і правами особи. Зазначає, що хоча КУпАП не містить положення про можливість призначення більш м`якого стягнення, ніж передбачено законом, однак вважає за необхідне застосувати аналогію права з урахуванням положень Кримінального кодексу України щодо призначення більш м`якого покарання. Просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення.
Сторони про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції, вважає апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду без змін за таких підстав.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Як регламентують приписи ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Дані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам, передбаченими ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_1 вказаного адміністративного правопорушення.
Відповідно до диспозиції ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність за даною статтею настає у разі керування транспортним засобом особами в стані алкогольного, наркотичного або іншого сп`яніння, а так само у разі відмови особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Так, факт вчинення адміністративного правопорушення та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №983759 від 15.07.2025 року, зі змісту якого вбачається, що 15.07.2025 року о 00 год. 15 хв. в м. Слов`янськ, перехресті вул. Заводська та вул. Свободи, водій ОСОБА_1 керував т.з. Nissan Note, р.н. НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку на місці зупинки т.з. за допомогою газоаналізатора Alcotest Drager та проходження такого огляду у мед. закладі, відмовився. Проводився відеозапис на персональний відеореєстратор Motorola Solutions VB 400 №473343 та реєстратор 70 mai. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п. 2.5 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Також вина ОСОБА_1 підтверджується направленням на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до Слов`янського наркологічного диспансеру від 15.07.2025 року; рапортом інспектора взводу №2 роти №2 БПП в містах Краматорську та Слов`янську УПП в Донецькій області ДПП старшого лейтенанта поліції Шаповалова І. від 15.07.2025 року; відеозаписами, які додані до матеріалів справи.
Зі змісту відеозаписів встановлено факт керування та зупинки працівниками поліції т.з. Nissan Note, р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 . Причина зупинки порушення комендантської години. Під час спілкування у водія було виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушення координації рухів. Працівник поліції запропонував водію ОСОБА_1 пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки т.з. за допомогою алкотестеру Драгер, на що останній відмовився. Надалі водію було запропоновано проїхати до медичного закладу для проходження огляду, на що останній також відмовився. Водій ОСОБА_1 повідомив, що трошки випивав. Водію повторно було запропоновано пройти огляд на місці зупинки т.з., на що він зазначив, що не буде продувати у Драгер та повідомив, що також не буде їхати в наркологію. Водію повідомлено, що за відмову від проходження огляду є відповідальність за ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 ПДР України. Також з відеозапису вбачається, що перед складанням протоколу про адміністративне правопорушення водію були роз`ясненні його права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Водія було ознайомлено зі змістом протоколу, заперечень чи клопотання від ОСОБА_1 не надходило.
Проаналізувавши докази по справі, суд апеляційної інстанції вважає, що в діях ОСОБА_1 міститься склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стягнення суддею накладене відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, з урахуванням характеру вчиненого правопорушення, даних про особу, відповідно до санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достовірних доказів керування ОСОБА_1 транспортним засобом, є необґрунтованими та безпідставними.
Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив, що факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом Nissan Note, р.н. НОМЕР_2 , підтверджується не лише протоколом про адміністративне правопорушення, а й відеозаписами, долученими до матеріалів справи, з яких встановлено факт керування та зупинки працівниками поліції вказаного транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 .
Сам по собі довід апелянта про те, що на окремому фрагменті відеозапису транспортний засіб не рухається, не спростовує встановлених обставин, оскільки подія правопорушення оцінюється судом на підставі всієї сукупності доказів, а не виключно з огляду на наявність або відсутність на відеозаписі моменту безпосереднього руху автомобіля. Відеозапис підтверджує обставини зупинки, подальше спілкування з водієм, наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння, пропозицію пройти огляд у встановленому порядку та відмову від такого огляду.
Апеляційним судом встановлено, що причиною зупинки транспортного засобу було порушення комендантської години, про що поліцейським було повідомлено водію. 
Отже, твердження апелянта про відсутність підстав для зупинки транспортного засобу та про незаконність дій працівників поліції свого підтвердження не знайшли.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було роз`яснено, що відмова від проходження огляду є самостійним складом правопорушення, передбаченим ст. 130 КУпАП, також є безпідставними.
З відеозапису встановлено, що водію було запропоновано пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою алкотестеру Драгер, а після відмови пройти такий огляд у медичному закладі. Після повторної відмови водію було повідомлено, що за відмову від проходження огляду передбачена відповідальність за ст. 130 КУпАП за порушення п. 2.5 ПДР України. Крім того, перед складанням протоколу йому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП.
Відповідно до п. 2.5 ПДР України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Невиконання цього обов`язку особою, яка керувала транспортним засобом, утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
При цьому для настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду не має значення причина такої відмови, за виключенням обставин, визначених ст. 17 КУпАП, наявність яких у цій справі не встановлена.
Доводи апелянта про те, що протокол та рапорт самі по собі не доводять його винуватість, не спростовують правильності висновку про наявність у його діях складу адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд виходить із того, що винуватість ОСОБА_1 підтверджується не окремо взятими протоколом чи рапортом, а сукупністю доказів, наявних у матеріалах справи.
Посилання апелянта на ст. 62 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не свідчить про незаконність постанови суду, оскільки висновок про винуватість ОСОБА_1 ґрунтується не на припущеннях, а на досліджених доказах, які є належними, допустимими та достатніми для встановлення події і складу адміністративного правопорушення. Нерозумних або непереборних сумнівів щодо доведеності вини ОСОБА_1 під час апеляційного перегляду не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про необхідність врахування сімейного та майнового стану ОСОБА_1 , зокрема перебування на його утриманні шістьох дітей, хворої дружини та тітки, яка є інвалідом, а також про те, що посвідчення водія та здійснення перевезень є єдиним джерелом існування родини, не є підставою для скасування або зміни постанови суду.
Санкція частини першої статті 130 КУпАП є імперативною та передбачає два обов`язкових види адміністративного стягнення штраф та позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк. Закон не передбачає альтернативності чи можливості призначення лише одного з цих стягнень на вибір суду.
Доводи апелянта щодо необхідності застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України як аналогії закону, є безпідставними, оскільки положення Кримінального кодексу та Кримінального процесуального кодексу України не підлягають застосуванню у сфері адміністративної відповідальності. Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративне правопорушення є окремим видом правопорушення, для якого встановлено власну процедуру притягнення до відповідальності та систему стягнень.
Крім того, правові підстави для застосування аналогії закону в адміністративному процесі відсутні, що унеможливлює задоволення апеляційної вимоги у цій частині.
Заявлені в апеляційній скарзі обставини щодо особи правопорушника, зокрема його сімейний стан, наявність на утриманні шістьох дітей, хворої дружини та тітки, яка є інвалідом, а також посилання на те, що водійське посвідчення та здійснення перевезень є єдиним джерелом існування родини, беруться до уваги судом при визначенні виду та розміру стягнення лише у межах, визначених законом. Однак ці обставини не надають суду права змінювати вид адміністративного стягнення, прямо передбаченого санкцією статті 130 КУпАП.
Крім того, дії, вчинені ОСОБА_1 , є умисними, становлять підвищену суспільну небезпеку, створюють реальну загрозу безпеці дорожнього руху та учасникам цього руху, що обґрунтовує необхідність застосування передбаченого законом комплексного стягнення, зокрема позбавлення права керування транспортними засобами.
Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, а постанова є незаконною та необґрунтованою, не знайшли свого підтвердження. Такі твердження апелянта суд розцінює як спробу уникнути адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, у вчиненні якого встановлена вина ОСОБА_1 .
Апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для скасування або зміни оскаржуваної постанови відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову судді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 січня 2026 року, у справі про адміністративне правопорушення передбачене за ч.1 ст.130 КУпАП, щодо  ОСОБА_1 , залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя