КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 року м. Київ справа №320/48902/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.06.2025 року № 1370153-240110-2657.
- стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений нею судовий збір у розмірі 8956 (вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень 65 копійок за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (ЄДРПОУ 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116);
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень – Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (ЄДРПОУ 44116011, вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) - витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що податкове повідомлення-рішення від 11.06.2025 № 1370153-240110-2657 є протиправним, оскільки при його прийнятті контролюючим органом неправильно визначено тип об`єкта нерухомості, що призвело до застосування невірної ставки податку та завищення суми грошового зобов`язання. Позивач зазначає, що належні їй об`єкти нерухомості є нежитловими приміщеннями виробничого корпусу, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав та правовстановлюючими документами. Натомість відповідач безпідставно відніс об`єкт до категорії «будівлі промисловості та склади». Крім того, позивач посилається на порушення порядку та строків направлення податкового повідомлення-рішення. У зв`язку з цим позивач вважає визначене податкове зобов`язання необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. 
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/48902/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду 13.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/48902/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В матеріалах справи містяться:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову та зазначає, що податкове повідомлення-рішення сформоване правомірно на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є обов`язковими для використання контролюючим органом при визначенні бази оподаткування. ГУ ДПС у м. Києві вказує, що позивачу належить об`єкт нерухомості — нежитлове приміщення загальною площею 8410 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується даними реєстру, а тому нарахування податку здійснено відповідно до ст. 266 Податкового кодексу України. Також відповідач зазначає, що податкове повідомлення-рішення було належним чином направлено рекомендованим листом на податкову адресу позивача, а його повернення за закінченням строку зберігання не свідчить про порушення порядку вручення, оскільки відповідно до ст. 42 ПК України таке повідомлення вважається врученим належним чином. Окремо відповідач наголошує, що визначення типу об`єкта здійснюється на підставі класифікаторів та правовстановлюючих документів, а у разі незгоди позивач мав право звернутися до компетентного органу для уточнення класифікації. Таким чином, відповідач вважає, що податкове повідомлення-рішення є законним, обґрунтованим та прийнятим у межах повноважень.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач зазначає, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки податкове повідомлення-рішення було направлено з неправильним поштовим індексом, що унеможливило його своєчасне отримання. Крім того, позивач наголошує, що відповідачем неправильно визначено тип об`єкта нерухомості, оскільки згідно з правовстановлюючими документами об`єкт є виробничим корпусом, який відноситься до іншого класифікаційного коду, ніж той, що застосований податковим органом. У зв`язку з цим позивач наполягає на задоволенні позову.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень виробничого корпусу № 1 (літера «Б» та літера «Б»), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 8410,0 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також договорами купівлі-продажу від 07.06.2005, 16.01.2006 та 05.11.2013.
11.06.2025 Головним управлінням ДПС у м. Києві на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №1370153-240110-2657, яким визначено податкове зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2024 рік у сумі 895665,00 грн.
Зазначене податкове повідомлення-рішення сформовано відносно об`єкта нерухомого майна загальною площею 8410,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому тип об`єкта визначено контролюючим органом як «будівлі промисловості та склади».
Позивач, не погоджуючись із вищезазначеним рішенням відповідача, звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі-ПК України).
Відповідно до статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно з ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно; єдиний податок. Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).
Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки запроваджено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, який набув чинності з 01.01.2015.
Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено статтею 266 ПК України.
За змістом підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).
Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України).
Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (підпункт 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України).
Згідно з частиною першою підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Суд зазначає, що Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Класифікатор забезпечує уніфікацію об`єктів нерухомості за функціональним призначенням та містить Методику класифікації будівель за головною класифікаційною ознакою.
Визначення належності об`єкта нежитлової нерухомості (будівлі, приміщення) до того чи іншого класу будівель проводиться на підставі документів, що підтверджують їх право власності з врахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення такого об`єкта нерухомості, згідно з Класифікатором.
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, будівлі офісні віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 122 «Будівлі офісні» клас 1220 «Будівлі офісні», який в свою чергу включає підкласи: будівлі, що використовуються як приміщення для конторських та адміністративних цілей, в тому числі для промислових підприємств, банків, поштових відділень, органів місцевого управління, урядових та відомчих департаментів та т. ін., центри для з`їздів та конференцій, будівлі органів правосуддя, парламентські будівлі.
Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, будівлі офісні віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові», група 122 «Будівлі офісні», клас 1220 «Будівлі офісні», який у свою чергу включає підкласи: будівлі органів державного та місцевого управління, будівлі фінансового обслуговування, будівлі органів правосуддя, будівлі закордонних представництв, адміністративно-побутові будівлі промислових підприємств, а також будівлі для конторських та адміністративних цілей інші.
При цьому, ДК 018-2000 використовується у даному випадку не для визначення ставок оподаткування, а виключно для визначення статусу нежитлового приміщення, яке не зазначено у реєстрі прав на нерухоме майно, але визначено у технічній документації будівлі.
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові від 31.01.2018 у справі №822/2624/16.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень виробничого корпусу № 1 (літера «Б» та літера «Б»), загальною площею 8410,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також договорами купівлі-продажу від 07.06.2005 (серія ВСС № 529744), від 16.01.2006 (серія ВСК № 298994) та від 05.11.2013 (серія ВТО № 457035), на підставі яких позивач набув право власності на відповідні об`єкти нерухомого майна.
Об`єкт нерухомості позивача у всіх правовстановлюючих документах визначений як «нежилі приміщення виробничого корпусу», що також відображено у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які відповідно до положень статті 266 Податкового кодексу України є базою для обчислення податку на нерухоме майно.
Долученими до матеріалів справи документами підтверджено, що об`єктом оподаткування, за яким обраховано спірні податкові зобов`язання, є нежитлові приміщення виробничого корпусу № 1 (літера «Б» та літера «Б»), загальною площею 8410,0 кв.м., що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе (Кирилівська), буд. 160, які згідно з технічним паспортом на громадський (виробничий) будинок (приміщення), виготовленим станом на 22.11.2013 року, визначені як адміністративно-виробничий комплекс.
Разом з тим, судом встановлено, що податковим повідомленням-рішенням від 11.06.2025 № 1370153-240110-2657 відповідачем здійснено класифікацію вказаного об`єкта як «будівлі промисловості та склади», що відповідає іншому класифікаційному коду Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, ніж той, який випливає з правовстановлюючих документів позивача.
Суд зазначає, що визначення типу об`єкта нерухомості має здійснюватися з урахуванням відомостей, що містяться у правовстановлюючих документах та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також з урахуванням функціонального призначення такого об`єкта.
Зокрема, відповідно до наданих позивачем доказів, спірний об`єкт нерухомості є виробничим корпусом, який за своїм функціональним призначенням відноситься до підкласу 1220.5 — адміністративно-побутові будівлі промислових підприємств, що входить до класу 122 «будівлі офісні».
Відповідно до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у місті Києві» (в редакції рішення від 18.10.2018 № 1910/5974), ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, встановлюються залежно від типу об`єкта нерухомості відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000.
Згідно з Таблицею № 1 до додатку 1 вказаного рішення, для об`єктів, віднесених до класу 125 «будівлі промисловості та склади», встановлена ставка податку у розмірі 1,5 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року, за 1 кв. метр бази оподаткування.
Саме виходячи із зазначеної ставки 1,5 % відповідачем здійснено розрахунок податкового зобов`язання позивачу щодо об`єкта площею 8410,0 кв.м, із застосуванням мінімальної заробітної плати у розмірі 7100 грн, що і призвело до визначення податкового зобов`язання у сумі 895665,00 грн.
Водночас, як встановлено судом, належний позивачу об`єкт нерухомості за своїм функціональним призначенням та відповідно до правовстановлюючих документів відноситься до класу 122 Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, зокрема, до підкласу 122.05 «адміністративно-побутові будівлі промислових підприємств».
Для об`єктів, віднесених до класу 122 «будівлі офісні», вказаним рішенням Київської міської ради встановлено іншу ставку податку, яка є нижчою, ніж 1,5 відсотка, що підлягала застосуванню при визначенні податкового зобов`язання позивача.
Отже, застосування відповідачем до спірного об`єкта ставки податку, встановленої для класу 125, замість ставки, передбаченої для класу 122, є неправомірним та призвело до завищення розміру податкового зобов`язання.
Доводи відповідача про те, що подана позивачем декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 28.01.2014, у якій зазначено класифікацію будівлі за кодом 122.05 «адміністративно-побутові будівлі промислових підприємств», не спростовують зазначених висновків суду, оскільки навпаки підтверджують належність спірного об`єкта до класу 122, а не до класу 125 «будівлі промисловості та склади», який застосований відповідачем.
При цьому суд враховує, що жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували правомірність віднесення спірного об`єкта саме до категорії «будівлі промисловості та склади», відповідачем до матеріалів справи не надано, а сам по собі факт використання інформації з баз даних контролюючого органу не може підміняти собою правовстановлюючі документи та офіційні відомості державного реєстру.
Відтак, суд доходить висновку, що відповідачем безпідставно змінено тип об`єкта нерухомості позивача, що призвело до застосування іншої ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ніж та, яка підлягала застосуванню відповідно до законодавства.
Зазначене, у свою чергу, призвело до неправильного визначення суми податкового зобов`язання у розмірі 895665,00 грн, що свідчить про протиправність податкового повідомлення-рішення в частині його змісту та розрахунку.
Щодо доводів позивача про порушення відповідачем порядку направлення податкового повідомлення-рішення, суд зазначає, що дійсно матеріалами справи підтверджується факт зазначення контролюючим органом неправильного поштового індексу при направленні податкового повідомлення-рішення, що відповідачем не спростовано.
Разом з тим, суд зазначає, що вказані порушення носять процедурний характер та самі по собі не впливають на правильність визначення податкового зобов`язання по суті, у зв`язку з чим не є визначальними при вирішенні даного спору.
Аналогічно суд не бере до уваги інші доводи позивача щодо недоліків оформлення податкового повідомлення-рішення, оскільки такі недоліки не впливають на зміст спірного рішення та не спростовують встановлених судом обставин щодо неправомірності визначення типу об`єкта нерухомості.
Резюмуючи викладене суд зазначає, що у межах даного спору позивач не заперечує наявності у нього обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як такого, а оспорює виключно правильність визначення контролюючим органом розміру податкового зобов`язання.
Разом з тим, встановивши, що при прийнятті податкового повідомлення-рішення відповідачем неправильно визначено тип об`єкта нерухомості, що призвело до застосування невірної ставки податку та, як наслідок, до неправильного визначення суми грошового зобов`язання, суд зазначає, що такі порушення не можуть бути усунуті шляхом самостійного перерахунку судом відповідної суми податку.
Суд наголошує, що визначення бази оподаткування, застосування відповідної ставки податку та обчислення суми податкового зобов`язання віднесено до виключної компетенції контролюючого органу, а тому суд не наділений повноваженнями здійснювати такий розрахунок замість податкового органу та підміняти його дискреційні функції.
За таких обставин, враховуючи встановлену протиправність податкового повідомлення-рішення в частині визначення розміру податкового зобов`язання, єдиним належним способом захисту порушеного права позивача є скасування спірного податкового повідомлення-рішення в цілому.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку наявність підстав для задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 КАС України.
Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір на суму 8956,65 грн.
Враховуючи наведене, сума у розмірі 8956,65 грн у вигляді судових витрат щодо сплати судового збору, підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Щодо вимоги про стягнення з відповідачів витрат, понесених позивачем на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положенням частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).
Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).
При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).
Суд зазначає, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а саме: Договір (б/н) про надання правової допомоги від 07.11.2024 року; Додаток № 1 до Договору (б/н) про надання правової допомоги від 07.11.2024 року; Акт приймання-передачі наданих послуг № 3 від 30.09.2025 року; а також документи, що підтверджують обсяг та вартість наданих послуг.
Відповідно до умов Договору та Додатку № 1 до нього, адвокатом було надано правничу допомогу, яка включала: усну консультацію з вивченням документів та їх правовим аналізом (1 год.) — 500,00 грн; вивчення судової практики в аналогічних справах (2 год.) — 1000,00 грн; підготовку та подання адвокатського запиту вих. № 13-11/24 від 12.11.2024 року до Київської міської ради (3 год.) — 1500,00 грн; підготовку та подання позовної заяви до Київського окружного адміністративного суду (7 год.) — 7000,00 грн.
Згідно з Актом приймання-передачі наданих послуг № 3 від 30.09.2025 року, вартість наданої правничої допомоги становить 10000,00 грн, що підтверджує факт надання послуг у повному обсязі.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.06.2025 року № 1370153-240110-2657.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 8956, 65 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.