ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/12957/25 Суддя (судді) першої інстанції: Василь ГАВРИЛЮК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Грибан І.О.,
при секретарі судового засідання: Андрейченко К.Е.,
від позивача (апелянта):  Гасанов Р.А. ;
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни, в якому, з урахуванням редакції позову від 05.12.2025, просила суд:
- визнати дії приватного виконавця Чупис Тетяна Петрівна у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 25.07.2025 року протиправними та незаконними, та такими, що порушують права інваліда;
- зобов`язати приватного виконавця Чупис Тетяна Петрівна у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 25.07.2025 року вчинити дії направлені на повернення стягнених грошових коштів, котрі були нараховані ОСОБА_2 як пенсія по інвалідності;
- зобов`язати приватного виконавця Чупис Тетяна Петрівна у зведеному виконавчому провадженні № НОМЕР_2 від 25.07.2025 року зняти арешт з коштів боржника ОСОБА_2 , а саме: з рахунку НОМЕР_1 , що відкритий в АТ КБ "ПРИВАТБАНК", код банку 305299, на остання отримує пенсійні виплати.
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії..
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, в якій апелянт просить скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, крім того в порушення чинного законодавства не з`ясовані всі обставини справи з огляду на неналежне вивчення предмету спору. 
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії та призначено справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні, яке призначено на 23.06.2026 об 11:45, продовживши строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній, полилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року без змін. Крім того зазначає, що позивач повторно звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, незважаючи на те, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 року у справі №580/10066/25 вже було відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено порядок звернення з відповідними вимогами в порядку цивільного судочинства. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2026 року за результатами задоволення заяви представника ОСОБА_2 - Гасанова Романа Анатолійовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів ухвалено провести судове засідання у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Чупис Тетяни Петрівни про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії 23 червня 2026 року об 11:45 в приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30, в залі судових засідань № 5 в режимі відеоконференції через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему з використанням засобів особистого зв`язку.
22 червня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення від позивача.
Позивач - ОСОБА_3 , присутній в режимі відеозв`язку наполягав на скасуванні оскаржуваної ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року та направленні до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що не заважає розгляду справи за наявною явкою.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегією суддів встановлено, що позовні вимоги в рамках цієї справи заявлено у зв`язку з виконанням рішення суду у справі № 712/7025/20.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просить визнати протиправними дії приватного виконавця у зведеному виконавчому провадженні ВП НОМЕР_3 від 25.07.2025р., та зобов`язати приватного виконавця вчинити дії, направлені на повернення стягнених грошових коштів, котрі були нараховані позивачці як пенсія по інвалідності, а також зняти арешт з коштів боржника.
Зведене виконавче провадження ВП НОМЕР_3 включає виконавчі провадження: НОМЕР_4 від 25.07.2025, НОМЕР_5 від 25.07.2025, НОМЕР_6 від 25.07.2025, НОМЕР_7 від 25.07.2025, НОМЕР_8 від 25.07.2025 з примусового виконання виконавчих листів виданих Соснівським районним судом м.Черкаси у справі № 712/7025/20.
Разом з тим, рішення Соснівського районного м. Черкаси у справі № 712/7025/20 ухвалено за правилами цивільного судочинства.
Суд першої інстанції, в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`зку з чим позивачці було роз`яснено, що заявлений спір може розглядатися цивільним судом в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, заслухавши доводи учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, мотивуючи це наступним.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 9 КАС України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Метою запровадження цього засадничого принципу є більш глибокий і фаховий розгляд найбільш складних справ суддями, що мають відповідний досвід.
Спеціалізація є основним критерієм розподілу юрисдикцій і, власне, причиною створення судів різних юрисдикцій, бо нівелювання юрисдикційних критеріїв (у тому числі їх "змішування" в залежності від обставин конкретної справи, майнового стану особи, мети чи стадії її звернення до суду) призводить до розгляду однакових за своєю юридичною природою спорів різними судами, плутанини у визначенні належного суду і, зрештою, порушення принципів верховенства права і правової визначеності, що є прямим порушенням означеної вище норми Конституції України.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У пункті 1 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Визначення публічно-правового спору міститься у пункті 1 частини 1 статті 4 КАС України та означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, а участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.
Так, приписами ст. 4 КАС України передбачено, публічно-правовий спір - це спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг
Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій. Наведене узгоджується і з положеннями статей 2, 4, 5, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, способи захисту порушеного права та межі юрисдикції адміністративних судів.
Разом з тим, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Слід зазначити, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, у випадку коли позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі.
Разом з тим, відповідно до абз. 1 ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Виконавче провадження є особливою процедурою виконання виконавчих документів, у тому числі судових рішень, що врегульована як процесуальними кодексами (ЦПК України, КАС України, ГПК України), так і Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.
За змістом статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Згідно з частиною 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відтак, за загальним правилом, скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні (за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення).
В свою чергу, надаючи правову оцінку доводам апеляційної скарги позивача про те, що дана справа має розглядатись за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, у постанові від 18 грудня 2019 року, у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19), постанові від 19 лютого 2020 року, у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19), Велика Палата Верховного Суду сформувала правові висновки, згідно з якими імперативним правилом ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» врегульовано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
У постанові від 26 жовтня 2022 року, у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21), Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи ч. 2 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» з огляду на принципи визначення юрисдикції спорів, пов`язаних з виконанням виконавчих документів, виснувала, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень судів, за винятком рішень щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, здійснюється до суду, який ухвалив судове рішення. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державних, приватних виконавців, посадових осіб органів державної виконавчої служби в процедурі виконання рішень інших органів, у тому числі щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, здійснюється до судів адміністративної юрисдикції.
Питання юрисдикційності справ за скаргами на дії державного виконавця Велика Палата Верховного Суду також розглянула у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 657/233/14-ц (провадження № 14-447цс18) і з цього приводу зробила висновок про те, що вказані справи мають розглядатися у порядку того судочинства, у якому ухвалені судові рішення, на виконання яких видано виконавчі документи, що підлягають примусовому виконанню.
Тож, Велика Палата Верховного Суду має послідовну і сталу практику щодо того, що юрисдикція адміністративних судів як на момент вчинення відповідник вій, так і на момент винесення оскаржуваної ухвали поширюється на спори щодо оскарження постанов виконавця про стягнення витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, зокрема й судом якої юрисдикції, вони видані.
З урахуванням вище викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині помилковості звернення з заявленими позовними вимогами до суду адміністративної юрисдикції, оскільки позивачем не оскаржується рішення приватного виконавця щодо виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу.
Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків викладених в ухвалі Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року. 
Разом з тим, колегія суддів враховує, що ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 року у справі №580/10066/25 вже було відмовлено у відкритті провадження та роз`яснено порядок звернення з відповідними вимогами в порядку цивільного судочинства.
При цьому, розглядаючи доводи апелянта, викладені в додаткових поясненнях апелянта з зазначених підстав, колегія суддів звертає увагу на приписи процесуального законодавства - ч.5 ст. 170 КАС України, що мають імперативний характер.
З урахуванням означеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для винесення ухвали про відмову у відкритті провадження у рамках справи №580/12957/25.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 4, 6, 9, 170, 242-244, 250, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан 

(повний текст постанови суду виготовлено 23 червня 2026 року)