УХВАЛА
12 травня 2026 року
м. Київ
справа № 738/1262/23
провадження № 61-11140св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю., 
Червинської М. Є.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Комунальна установа «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Менська міська рада,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 червня 2024 року в складі колегії суддів Шитченко Н. В., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунальної установи «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» (далі - КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти») про відновлення порушених трудових прав, у якому просила:

визнати неправильними формулювання причин звільнення та дати звільнення згідно з наказом від 15 травня 2023 року № 24, внаслідок чого застосувати інші обов`язкові наслідки, передбачені частинами третьою, п`ятою статті 235 КЗпП України;

зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підставі наказу КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» від 14 березня 2023 року її поновлено на посаді бухгалтера 1 категорії. Наказ видано відповідачем на виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року.
31 березня 2023 року вона подала заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та надання відпустки.
Наказом КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» від 31 березня 2023 року ОСОБА_1 надано відпустку з 03 до 29 квітня 2023 року включно.
Зазначала, що останнім днем трудових відносин є 29 квітня 2023 року, проте відповідач наказом від 15 травня 2023 року № 24 незаконно звільнив її за прогул без поважних причин.
Вважала, що її звільнення мало бути на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки роботодавець не виконував законодавство про працю, що було підтверджено постановою Чернігівського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, і через це, звільняючи ОСОБА_1 , мав виплатити їй вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України. За наведених обставин позивач вважала порушеними її трудові права, що зумовило звернення до суду. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Менського районного суду від 16 січня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» про визнання неправильними формулювання причин звільнення ОСОБА_1 та дати її звільнення згідно з наказом від 15 травня 2023 року 2023 року № 24, внаслідок чого застосувати інші обов`язкові наслідки, що передбачені частинами третьою, п`ятою статті 235 КЗпП України закрито. 

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, відмовлено.

Дійшовши висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання неправильними формулювання причин звільнення ОСОБА_1 та дати її звільнення з КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти», суд першої інстанції указав, що відповідачем скасовано наказ від 15 травня 2023 року № 24 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Ураховуючи те, що наказом від 11 серпня 2023 року № 28 роботодавцем скасовано накази  від 14 березня 2023 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та від 15 травня 2023 року № 24 «Про звільнення ОСОБА_1 », дійшов висновку, що немає підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати, виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Короткий зміст рішень суду апеляційної інстанції

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами без повідомлення учасників справи.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 21 червня 2024 року рішення Менського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2024 року залишено без змін. 

Рішення суду про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання неправильними формулювання причин звільнення ОСОБА_1 та дати її звільнення згідно з наказом від 15 травня 2023 року № 24, внаслідок чого застосувати інші обов`язкові наслідки, що передбачені частиною третьою, п`ятою статті 235 КЗпП України стороною позивача не оскаржувалося, тому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядалося.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що немає підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати, виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, оскільки роботодавцем скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 . 

Короткий зміст вимог касаційної скарги
У серпні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та передати справу на новий апеляційний розгляд. 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 23 грудня 
2022 року у справі № 734/1793/20, від 21 липня 2021 року у справі 
№ 761/47244/19, від 18 серпня 2021 року у справі № 199/7148/20, 
від 24 травня 2021 року у справі № 391/35/19, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 202/4233/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2024 року КУ «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» Менської міської ради подала відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову апеляційного суду залишити без змін. Касаційне провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 закрити. 

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи та додані до них матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принцип остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; 
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Конституційний Суд України Рішенням від 22 листопада 2023 року 
№ 10-р(II)/2023 визнав таким, що відповідає Конституції України 
(є конституційним) пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є вимога про зобов`язання відповідача нарахувати, виплатити вихідну допомогу в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. 
З огляду на матеріали справи, відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю звільнення ОСОБА_1 , становили у жовтні 2021 року - 9 141,47 грн, у листопаді 2021 року - 7 471,29 грн. 
Отже, сума виплати (16 612,76 грн : 43 роб. дні)*(43 роб. дні : 2) = 8 306,31 грн. 
На час відкриття касаційного провадження інформація щодо ціни позову у цій справі була відсутня.
Дослідивши матеріали цивільної справи, зміст позовної заяви та індивідуальні відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України, колегія суддів дійшла висновку, що ціна позову у справі № 738/1262/23 у загальному розмірі становить 24 918,93 грн (8 306,31 грн * 3), яка станом на 01 січня 2024 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000 грн).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).
Верховний Суд, враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивність цивільного судочинства, дослідив та взяв до уваги ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ такої категорії.
Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню.
Верховний Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, 
від 20 травня 2010 року).
Отже, зазначена справа не підлягає касаційному оскарженню, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі  № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційну скаргу прийнято до провадження судом касаційної інстанції помилково, то у зв`язку з цим касаційне провадження у справі належить закрити.
Наведена правова позиція підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, що виникли під час розгляду цієї касаційної скарги.
Схожі висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 15 березня 
2023 року у справі № 141/436/21 (провадження № 61-7674св22) 
та від 07 червня 2024 року у справі № 612/69/22 (провадження 
№ 61-1289св24).
З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та стабільності судової практики, забезпечення передбачуваності застосування правових норм, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 червня 2024 року у справі № 738/1262/23, оскільки скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.
Щодо ухвали Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами без повідомлення учасників справи.
Пунктом третім частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Такий перелік ухвал суду апеляційної інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Ухвала про призначення справи до розгляду не входить до визначеного процесуальним законом ухвал суду апеляційної інстанції, які підлягають касаційному оскарженню, в зв`язку з чим касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року слід закрити як помилково відкрите.
Керуючись статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 травня 2024 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 21 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Центр обслуговування освітніх установ та закладів освіти» про відновлення порушених трудових прав.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: В. М. Коротун 

М. Ю. Тітов

М. Є. Червинська