ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/2024/26	Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/535/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря - Гичко К.С. 
та представника заявниці — адвоката Снітинського Б.Є.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/2024/26 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року, ухваленого суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 06.02.2026, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті, -

В С Т А Н О В И В:
у січні 2026 року заявниця ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території російської федерації у м. Перм, Приморського краю.
В обґрунтування заяви заявниця вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Перм, Приморського краю померла її мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті НОМЕР_1 Спеціалізованим відділом управління запису актів цивільного стану адміністрації міста Перм сестрі заявника видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 . Разом з тим, заявник позбавлена можливості зареєструвати у встановленому Законом порядку смерть матері у відділі РАЦС у м. Тернополі та отримати свідоцтво про смерть, оскільки факт смерті відбувся на території російської федерації та у неї відсутні документи необхідні для реєстрації смерті. Поряд з цим встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідна заявнику, для спадкування спадщини, яка відкрилась після смерті останньої. На підставі викладеного заявник просить заяву задовольнити.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті, відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року та ухвалити нове, яким заяву задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявниця зазначає, що висновок суду, про те, що свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане на пiдставi законодавства iноземної держави, на територiї якої померла її мати, а тому пiдстав для повторного встановлення факту cмерті немає, є передчасним, що не узгоджується з вимогами Закону.
Суддя не врахувала, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактiв, що мають значення, тобто якi мають значення для охорони прав, свобод та інтересів заявника або створення умов для їх здiйснення чи пiдтвердження.
ОСОБА_1 зазначає, що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть своєї матері через те, що факт її смерті відбувся на території російської федерації, з якою розірвано дипломатичні відносини. 
Заявниця позбавлена можливості здійснити державну реєстрацію смерті матері у позасудовому порядку. Встановлення даного факту прав та інтересів третіх осіб не порушує та не пов`язано з подальшим вирішенням спору про право.
Згідно з законом, встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту смерті матері заявниці, необхідне для отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадкових прав. 
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступав.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 — адвокат Снітинський Б.Є. апеляційну скаргу підтримав, з мотивів, викладених в ній та просив її задовольнити.
Представник заінтересованої особи Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Івано-Франківського МРУ МЮ, в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 — адвоката Снітинського Б.Є., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим 11.01.1956 ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області.
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 03.03.1973 зареєстрували шлюб, у зв`язку із чим остання змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 виданим 03.03.1973 Острівецькою сільською радою Теребовлянського району.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 виданого 20.07.1973, ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області та її батьками є батько – ОСОБА_4 та мати – ОСОБА_2 .
14.11.1995 ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 виданим повторно 04.11.2025 Теребовлянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському району Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Як слідує із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 виданим повторно 11.10.2018 Теребовлянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_7 виданим 19.07.2000 Теребовлянським РВ УМВС України в Тернопільській області.
З картки фізичної особи – платника податків, виданої 17.11.2003, вбачається, що ОСОБА_2 присвоєно ідентифікаційний номер НОМЕР_8 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 виданого 95900005 Спеціалізованим відділом управління запису актів цивільного стану адміністрації міста Перм 22.02.2024, громадянка України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка України померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Перм Пермського краю Російської Федерації, про що 22.02.2024 складено актовий запис №170249590000501323003.
Оригінал вказаного свідоцтва про смерть був оглянутий судом у судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту смерті, суд першої інстанції виходив з того, що факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території російської федерації у м. Перм, Приморського краю підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим компетентними органами відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої настала смерть, а відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення факту смерті в судовому порядку.
Колегія суддів вважає висновки суду такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених ЦПК України, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть видати свідоцтво про смерть:
- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).
У частинах третій - четвертій статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545 (далі - Інструкція).
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації
Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила), встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
За пунктом 7 Правил документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором.
У статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Гаазька конвенція 1961 року). Гаазька конвенція 1961 року набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції.
Частинами 1, 2 статті 1 Гаазької конвенції 1961 року передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі - Конвенція 1993 року), укладеної між державами - членами СНД, зокрема, Україною і російською федерацією, та ратифікованою Законом України № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
Разом з тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».
Відповідно до вказаного Закону дію Конвенції 1993 року було зупинено у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь.
Це означає, що дія цієї Конвенції 1993 року, у тому числі, і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих, посвідчених лише у двох країнах (російська федерація та республіка білорусь), незалежно від дати їх видачі, посвідчення.
Проте з дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаага. Відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» від 10 січня 2002 року № 2933-ІІІ Україна приєдналася до Конвенції, яка набрала чинності з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з російською федерації і республікою білорусь.
Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінетом Міністрів України було врегульоване питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.
Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінетом Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що факт смерті матері заявниці – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Перм Пермського краю, російської федерації зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави.
Так, Спеціалізований відділ управління запису актів цивільного стану адміністрації міста Перм 22.02.2024 склав актовий запис №170249590000501323003 про смерть громадянки України ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в Україні та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Перм Пермського краю, російської федерації та видав про це відповідне свідоцтво серії НОМЕР_9 , оригінал якого є у заявниці.
Отже, зі свідоцтва про смерть вбачається, що його видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави (російської федерації), на території якої померла матір заявниці, містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107, не потребує засвідчення апостилем і подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України.
У зв`язку з цим необхідність у реєстрації факту смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на території російської федерації у м. Перм, Приморського краю компетентними органами державної реєстрації актів цивільного стану України та видачі українського свідоцтва про смерть відсутня.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23) та від 24 грудня 2024 року у справі № 387/228/24 (провадження № 61-11539св24), від 04 серпня 2025 року у справі 757/27745/24-ц (провадження № 61-2461св25).
Відтак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, врахувавши, що смерть ОСОБА_2 підтверджується належним свідоцтвом про смерть, виданим відповідно до законодавства іноземної держави, на території якої настала смерть, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту смерті останньої в судовому порядку.
Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо неможливості реєстрації факту смерті в органах ДРАЦС України колегія суддів до уваги не бере, оскільки такої потреби нема, з огляду на те, що смерть ОСОБА_2 підтверджується належним документом, виданим відповідно до законодавства іноземної держави, яким засвідчено смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася с. Гумниська, Теребовлянського району, Тернопільської області. Цих відомостей цілком достатньо для ідентифікації померлої, як матір заявниці.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду та фактично зводяться до незгоди заявника з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 лютого 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 22 травня 2026 року.

Головуюча         Н.М. Храпак

Судді:         Б.О. Гірський

О.З. Костів