справа № 755/300/25 головуючий у суді І інстанції Катющенко В.П.
провадження № 22-ц/824/6468/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до держави Російська Федерація про відшкодування шкоди та просила стягнути з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 538 533,50 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що до 24.02.2022 позивач разом із сім`єю проживала у м. Києві. Проте з початком збройної агресії ситуація у столиці загострювалась, були постійні обстріли області з різних сторін з боку Російської Федерації, почали гинути люди та задля збереження свого життя вони були вимушені ночувати у бомбосховищах. Позивач зазначила, що вона зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що є доказом проживання в епіцентрі військових/бойових дій, під час якого позивач стає живим свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення тощо, чує, бачить військові постріли, бомбардування, вибухи, пожежі, руйнування тощо. 
У зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку, безпеку своїх рідних. Таким чином, зазначеними обставинами були порушені нормальні життєві зв`язки позивача та погіршилися відносини з оточуючими людьми, оскільки вона кожного для вживає додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. 
Крім того, моральні страждання внаслідок стресу позивача викликані через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, в зв`язку з цим позивач зобов`язана докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. 
Відтак, обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в розмірі 35 000,00 євро позивач вказала, що це є справедливою компенсацією з агресора - Російської Федерації за факт порушення основоположних прав людини в Україні, через що їй був завданий власний душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну.
11 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
29 травня 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року позовні вимоги задоволенні частково та стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 23 грудня 2026 року засобами поштового зв`язку подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2026 року та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Так, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не погодилась з висновками суду, оскільки, на її думку, суд першої інстанції при ухваленні рішення не встановив в повній мірі та не надав оцінки триваючим моральним стражданням позивача, які завдані Російською Федерацєю та переклав тягар доказування завдання шкоди на позивача.
Окрім цього, апелянт стверджує, що підтвердженням того, що позивач кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес та побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, є те, що навіть після ухвалення зазначеного рішення суду, позивач опинилась в епіцентрі обстрілів.
Так, в ніч з 25.11.2025 року на 26.11.2025 року в її будинок у Дніпровському районі за адресою: АДРЕСА_2 було влучання у 9- поверховий житловий будинок. У будинку спалахнула пожежа з 5-го по 8-й поверх - удар знищив скління, вибив рами та серйозно пошкодив щонайменше 10 квартир. Існувала загроза розповсюдження вогню. Загалом врятовано 8 осіб. Ще 4 потерпілих самостійно звернулись за допомогою до медиків.
Виходячи з викладеного, апелянт вважає, що судом першої інстанції порушені вимоги щодо повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування шкоди.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 квітня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила про розгляд справи без її участі.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Зокрема, суд першої інстанції встановив, що Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Обставини викладені у позовній заяві, які призвели до порушення особистих прав позивача визначених ст. 270 ЦК України державою Російська Федерація у зв`язку з військовою агресією проти України та окупацією частини територій України, зокрема, права позивача на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, права на безпечне для життя і здоров`я довкілля тощо, є загальновідомими, а тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають.
Суд вважав доведеною наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями Російської Федерації в Україні та їх наслідками порушенням особистих прав позивача, що безперечно призвело до душевних страждань позивача та спричинило йому моральну шкоду.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження розміру спричиненої позивачці моральної шкоди, яку вона оцінила в грошовому виразі в сумі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 538 533,50 грн.
Відтак, суд послався на те, що тлумачення частини другої статті 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі. Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викрадено, чинний ЦК не містить (постанова КЦС ВС від 20.06.2024 у справі № 216/5657/22 провадження № 61-8556св23). Таким чином, заявлені вимоги про відшкодування шкоди мають відшкодовуватися судом у національній валюті.
При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, слід враховувати те, що:
- дійсно внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
- законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії російської федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії російської федерації проти України тощо.
Таким чином, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги дійшов висновку, що враховуючи встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, характер вимушених змін у її житті (заподіяння душевних страждань і принижень, стресу і побоювання за свою безпеку та безпеку рідних), глибину страждань внаслідок постійних повітряних тривог та необхідності перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції, виходячи із засад співмірності, розумності та справедливості, вважав, що необхідною й достатньою сатисфакцією для позивача є визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає компенсації за рахунок Російської Федерації, в розмірі 100 000,00 грн. 
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Згідно частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц від 12 жовтня 2022 року справі №463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 вказано на те, що звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду звернула увагу на те, що можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність від порушення цивільного права особи.
У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанову Верховного Суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 роз`яснено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, зокрема щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. 
У постановах від 22 травня 2024 року у справі № 638/3891/22, від 31 липня 2024 року у справі №686/14579/23 та від 28 серпня 2024 року у справі №686/32571/23 Верховний Суд дійшов висновку, що внаслідок збройної агресії РФ проти України, позивачка зазнала моральних втрат і душевних страждань, які виразилися у безперервному, невгамовному душевному болю, втрати душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, що призвело до порушення її нормальних життєвих зав`язків та вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
Врахувавши множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачки, тяжкість вимушених змін у її житті, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що достатньою сатисфакцією для позивача є стягнення з відповідача моральної шкоди у певному розмірі, який відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 та постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 роз`яснено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Касаційний суд також неодноразово звертав увагу на принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21, 21 червня 2023 року у справі №757/42885/19-ц, 23 листопада 2023 року у справі № 466/725/20).
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними дією чи бездіяльністю фізичної чи юридичної особи виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Обставини про те, що РФ здійснює збройну агресію проти України і вказані дії є протиправними, є загальновідомими, що визнано на міжнародному рівні, а тому в порядку визначеному ч.1 ст. 82 ЦПК України є такими, що не потребують доказування.
Вищевказані обставини в житті позивача мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що внаслідок збройної агресії РФ проти України, позивачка зазнала вимушених змін у її житті (заподіяння душевних страждань і принижень, стресу і побоювання за свою безпеку та безпеку рідних), глибину страждань внаслідок постійних повітряних тривог та необхідності перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.
Відтак, доводи апелянта щодо ненадання судом першої інстанції повної оцінки моральним стражданням позивача та обставинам справи, на думку колегії суддів є необґрунтованими.
Питання визначення розміру компенсації моральної шкоди не є таким, що потребує спеціальних знань у сфері іншій ніж право, розмір компенсації моральної шкоди є оціночним поняттям і основними критеріями його визначення є розумність і справедливість, при цьому визначений розмір компенсації не має бути направленим на збагачення особи. Апеляційний суд також має враховувати межі апеляційного розгляду та принцип заборони повороту до гіршого, а тому розмір компенсації моральної шкоди заподіяної позивачу розглядається виключно щодо наявності підстав для збільшення визначеної судом першої інстанції суми компенсації.
Враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань та негативних емоцій, яких зазнала позивач внаслідок дій відповідача та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія суддів вважає обґрунтованим визначений судом першої інстанції розмір відшкодування та підстав для перегляду цієї суми в сторону збільшення не вбачає. 
Таким чином, апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми відшкодування.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку в частині визначення розміру компенсації моральної шкоди. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
Крім цього, колегія суддів вважає, що доводи апелянта є суб`єктивним трактуванням судової практики та зводяться до не погодження з розміром моральної шкоди, яка визначена судом першої інстанції.
Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції справедливо визначив суму компенсації, оскільки в національному та міжнародному законодавстві відсутні чітко визначені критерії для обчислення розміру компенсації моральної шкоди у грошову еквіваленті.
Таким чином, посилання апелянта на практику Європейського суду з прав людини є нерелевантною з правовідносинами, встановленими у цій справі та не вказує на обов`язковість її застосування в межах доводів апелянта викладених у позовній заяві.
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження розміру спричиненої їй моральної шкоди, яку вона оцінила в грошовому виразі в сумі 35 000 євро, що складає еквівалент 1 538 533,50 грн.
Посилання апелянта на обставини, як відбулись після ухвалення рішення колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дані обставини не були предметом розгляду судом першої інстанції та виникли після ухвалення рішення по суті.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду у оскаржуваній частині судового рішення, оскільки стягнення моральної шкоди нерозривно пов`язано лише з особою, яка звернулася за таким стягненням, а тому посилання апелянта на моральні страждання інших осіб є безпідставними.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог частково.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова