ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/4960/25 пров. № А/857/7674/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року (головуючий суддя Баб`юк П.М., м.Тернопіль) у справі №500/4960/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

20.08.2025 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (відпоідач), в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи з 01.08.1990 по 17.07.2024 в ДУ «Тернопільський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» на посаді лікаря, завідуюча відділення, до стажу роботи в подвійному розмірі для обчислення розрахунку пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1990 по 17.07.2024 в ДУ «Тернопільський обласний центр контролю та профілактики хвороб МОЗ України» на посаді лікаря, завідуюча відділення, до стажу роботи в подвійному розмірі для обчислення розрахунку пенсії та перерахувати пенсію з 07.07.2025.
Позов обґрунтовує тим, що позивачу у 2024 році призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач звернувся до відповідача із заявою від 07.07.2025, у якому просив зарахувати до його страхового стажу період роботи з 01.08.1990 по 17.07.2024 у подвійному розмірі, проте отримав відмову.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що положення Закону №1788-ХІІ, в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах, в тому числі і щодо пільг по обчисленню стажу станом на час звернення позивача за перерахунком пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій. Вказує що з 28.07.2016, на підставі наказу МОЗ України № 644 від 01.07.2016 «Про прийняття до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України» цілісних майнових комплексів державних підприємств та державних установ, Державна установа - «Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» була переіменована в Державну установу «Тернопільський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України». Водночас, нормативно-правові акти, на підставі яких реформувалась санепідслужба, свідчать про те, що з 22.07.2016 ДУ «Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України» було переіменовано в ДУ «Тернопільський обласний лабораторний центр МОЗ України». При цьому мета, предмет діяльності та завдання лабораторного центру залишились незмінними: проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення. Крім того, позивач зазначає що вона, як лікар-епідеміолог, отримує 15% надбавки до зарплати ( виписка за листопад 2024 року) на підставі колективного договору закладу (КНП), що регулюється ст. 97 КЗпП та ст. 15 Закону про оплату праці. Надбавка встановлена за складність, напруженість, за шкідливі умови праці, підтверджені атестацією робочого місця. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Позивачу з 02.01.2024 призначено пенсію за віком згідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
07.07.2025 представник позивача звернувся до відповідача із заявою, у якій просив зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.08.1990 по 17.07.2024 у подвійному розмірі.
Листом від 13.06.2025 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило представника позивача про те, що згідно наявних документів в електронній справі позивача, немає правових підстав для зарахування стажу за період роботи з 01.08.1990 по 31.12.2003 у подвійному розмірі, оскільки відсутні підтверджуючі документи про приналежність Борщівської районної санітарно-епідеміологічної станції до інфекційних закладів.
Зазначає, що періоди роботи з 01.08.1990 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 31.12.2012, з 03.01.2013 по 02.11.2014, з 03.11.2014 по 31.12.2023, з 01.01.2024 по 17.07.2024 зараховано до страхового стажу позивача в одинарному розмірі.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV).
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно частини 3 статті 24 Закону №1058-ІV, страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст. 60 Закону №1788-XII, робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 06.04.2000 № 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб», інфекційні хвороби - це розлади здоров`я людей, що викликаються живими збудниками (вірусами, бактеріями, рикетсіями, найпростішими, грибками, гельмінтами, кліщами, іншими патогенними паразитами), продуктами їх життєдіяльності (токсинами), патогенними білками (пріонами), передаються від заражених осіб здоровим і схильні до масового поширення.
За приписами статті 7 цього Закону, лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. Лікуванням хворих на інфекційні хвороби можуть займатися особи, які мають, медичну освіту та відповідають кваліфікаційним вимогам, установленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, у тому числі особи, які в установленому порядку займаються приватною медичною практикою.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу позивач вказує на те, що у період з 01.08.1990 по 17.07.2024 працював на посаді лікаря, завідуюча відділення епідеміологічного закладу охорони здоров`я.
Так, як слідує із записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 28.09.1981, остання: з 01.08.1990 по 31.12.2012 працював в державному закладі «Борщівська районна санітарно-епідеміологічна станція» (Борщівська районна санітарно-епідеміологічна станція); з 03.01.2013 по 31.10.2014 в Головному управлінні Держепідслужби у Тернопільській області; з 03.11.2014 по 17.07.2024 у Державній установі «Тернопільський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» (Державна установа «Тернопільський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», Державна установа «Тернопільський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України»).
Згідно роз`яснень Міністерства охорони здоров`я України від 27 січня 2010 року №05.03-18-54/973 «інфекційний заклад (відділення)» є заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби (тобто інфекційна лікарня або інфекційне відділення, протитуберкульозний заклад або відділення тощо) або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб (тобто бактеріологічна лабораторія).
Відтак, факт роботи у відділеннях епідеміологічного закладу охорони здоров`я не є безумовною підставою для надання пільги при обчисленні стажу, а саме зарахування такого періоду до стажу в подвійному розмірі.
Зарахування періоду роботи до страхового стажу в подвійному розмірі можливе лише у разі надання відповідних доказів роботи такого закладу (лабораторії, відділення) з інфекційними хворобами або матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Апеляційний суд наголошує, що наведені позивачем положення статутів такі як: проведення лабораторних та інструментальних досліджень, проведення обліку інфекційних хвороб, розслідування причин і умов виникнення інфекційних захворювань, тощо; не свідчать про безпосередню роботу установ в яких працювала позивач з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Належними доказами в даному випадку можуть бути положення про лабораторію (відділення), посадові інструкції, окремі розпорядження і накази установ чи вищестоящих органів, тощо.
Колегія суддів констатує, що суду не надано доказів того, що відповідні документи про роботу позивача (чи установ в яких вона працювала) з інфекційними хворобами або матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб надавалися пенсійному органу при зверненні із заявою від 07.07.2025, також відповідних доказів не надано і суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відсутності протиправності у діях відповідача щодо відмови у зарахуванні ОСОБА_1 періодів роботи з 01.08.1990 по 17.07.2024 на посаді лікаря, завідуюча відділення, до стажу роботи в подвійному розмірі.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року у справі № 500/4960/25 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар