ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5133/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Кияшко Р.О.
за участю представників учасників справи:
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради: Сметянюк І.М.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права": не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 року, суддя в І інстанції Малярчук І.А., повний текст якого складено 10.03.2026, в м. Одесі
у справі №916/5133/25
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права"
про стягнення неустойки у розмірі 1 112 880,82 грн 
ВСТАНОВИВ
Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права" неустойку за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди, розраховану у розмірі подвійної орендної плати за період з 05.06.2025 по 14.08.2025, що становить 1 112 880,82 грн.
В обґрунтування позову посилається на порушення відповідачем зобов`язання щодо своєчасного повернення об`єкта нерухомого майна комунальної власності, який перебував у користуванні відповідача на підставі договору оренди. Вказує, що рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 у справі № 916/1332/24 з відповідача було стягнуто заборгованість з орендної плати, а сам договір оренди - розірвано, внаслідок чого правовідносини між сторонами остаточно припинилися 05.06.2025. Фактичне повернення комунального нерухомого майна з користування відповідача відбулося лише 14.08.2025 за відповідним актом приймання-передачі. Оскільки у період з моменту розірвання договору до дати фактичного звільнення приміщень відповідач у порушення вимог статті 785 Цивільного кодексу України належним чином не виконав свій обов`язок щодо негайного повернення об`єкта оренди, позивач просив суд стягнути з відповідача суму неустойки за прострочення виконання зобов`язання. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5133/25 позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права” про стягнення 1 112 880,82 грн неустойки – задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права” на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 880 994,92 грн неустойки, 10 571,94 грн судового збору; в решті відмовлено.
Суд встановив, що рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 у попередній між сторонами справі № 916/1332/24, яке набрало законної сили 05.06.2025, цей договір було розірвано. Оскільки орендоване комунальне майно було фактично повернуто позивачеві за актом приймання-передачі лише 14.08.2025, відповідач у період з 05.06.2025 по 14.08.2025 неправомірно використовував приміщення без належних правових підстав, що є порушенням статті 785 ЦК України. У зв`язку з цим позивач нарахував до стягнення неустойку в розмірі подвійної орендної плати за весь час прострочення на суму 1 112 880,82 грн.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд визнав його обґрунтованим лише частково, оскільки Департаментом безпідставно нараховано індекс інфляції на орендну ставку за період прострочення. Розмір подвійної плати за статтею 785 ЦК України має обчислюватися виходячи виключно з фіксованого розміру орендної плати станом на день припинення договору (05.06.2025) без подальшого застосування індексів інфляції. Провівши власний перерахунок чистої орендної ставки за період з 05.06.2025 по 14.08.2025, суд встановив, що належний до стягнення розмір неустойки становить 880 994,92 грн. За таких обставин позовні вимоги Департаменту підлягають частковому задоволенню у сумі 880 994,92 грн, а в задоволенні решти позову слід відмовити.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, в якій скаржник просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі № 916/5133/25 – скасувати в частині відмови у стягненні неустойки та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про стягнення неустойки за прострочення об`єкта оренди у повному обсязі. 
Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір неустойки за користування об`єктом оренди після припинення договору, не врахувавши індексацію орендної плати на індекс інфляції. На думку скаржника, коригування орендної плати на інфляційний індекс є обов`язковим елементом методики її розрахунку, прямо передбаченим Законом України «Про оренду державного та комунального майна» №157-ІХ та умовами договору, а отже має враховуватись і при обчисленні неустойки за ч. 2 ст. 785 ЦК України як подвійної орендної плати.
Апелянт зазначив, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що суд самостійно здійснив розрахунок неустойки та вирахування інфляційного збільшення. Однак судом першої інстанції не наведено такий розрахунок, і попри зазначення судом, що під час розрахунку суми яка підлягала стягненню відповідно до рішення суду судом взято за основу ставку орендної плати станом на 05.06.2025, однак рішення не містить зазначення яка саме сума взята судом у розрахунку. 
Ухвалою апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, призначено справу до розгляду на 16.06.2026 об 11:30.
В судовому засіданні 16.06.2026 брав участь представник позивача. Від відповідача участі не брали, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.11.2013 між Департаментом освіти та науки Одеської міської ради (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємства та права” (Орендар) укладено договір оренди №16, відповідно до п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення комунальних дошкільних навчальних закладів в повному обсязі, загальною площею 2211.3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13-А. Цей договір діє з 01.11.2013 до 31.06.2016. Орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 зі змінами та доповненнями рішень, Одеської міської ради та виконкому Одеської міської ради. 
За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 41 416,67 гривень (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. 
Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного Законодавства. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності. 
Розмір орендної плати змінюється у випадках зміни методики її розрахунку, цін і тарифів, та в інших випадках, передбачених законодавчими актами України та рішеннями міської ради, що набрали чинності, в порядку передбаченому чинним законодавством. Орендодавець передав Орендарю в оренду нежиле приміщення, згідно з п. 1.1. Договору № 16 від 01.11.2013, який підписаний обома сторонами (п.п. 1.1., 1.3., 2.1. - 2.5., 3.4. договору оренди №16 від 01.11.2013).
Пунктом 4.7. договору оренди №16 від 01.11.2013 встановлено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання, Орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати Орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Згідно п.п.5.1., 5.2. договору оренди №16 від 01.11.2013 за несвоєчасне внесення орендної плати Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки. Нарахування пені за прострочку виконання обов`язку припиняється через один рік з дня, коли обов`язок повинен був бути виконаний.
Відповідно до п.п.7.1., 7.8 договору оренди №16 від 01.11.2013 питання не врегульовані цим договором, вирішуються у відповідності з чинним законодавством. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Додатком №1 до договору оренди №16 від 01.11.2013 є розрахунок орендної плати та відшкодування комунальних послуг, згідно з яким орендна ставка становить 10% від експертної оцінки (5 000 000 грн); орендна плата без ПДВ, грн./міс. становить 41 666,67 грн (5 000 000,0 * 0,1 (10 %) / 12 міс.); розрахунок земельного податку грн./міс: 52 407,81/12 міс. – 4 367,32 грн. Таким чином, плата за оренду приміщення, грн./міс. становить: 4367,32 грн + 41 666,67 грн = 46 033,99 грн без ПДВ; разом з ПДВ – 55 240,79 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції. За орендоване приміщення Орендар зобов`язується сплачувати орендну плату з 01.01.2013, що розрахована на 01.11.2013 з урахуванням податку на додану вартість, індексу інфляції та податку на землю.
Додатковою угодою про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення від 01.11.2016 за погодженням сторін строк дії договору оренди №16 від 01.11.2013 було продовжено до 30.09.2019, що фактично становить 2 роки та 11 місяців.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.02.2022 у справі № 916/3133/21 було задоволено позовні вимоги Департаменту та внесено зміни до договору оренди нежилого приміщення №16 від 01.11.2013, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та права” та Департаментом освіти та науки Одеської міської ради, в частині зміни найменування сторони орендодавця на Департамент комунальної власності Одеської міської ради. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 у справі №916/1332/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та права” заборгованість з орендної плати в сумі 10 769 731,23 грн з 05.01.2018 по 31.12.2023, пеню в сумі 500 658,20 грн на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. 
Вказаним рішенням також розірвано договір оренди №16 нежитлових приміщень (нова редакція) від 01.11.2013, укладений між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та права”, та виселено Товариство з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємництва та Права” з нежитлової будівлі загальною площею 2211.3 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13А (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 933321151101).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 по справі № 916/712/25 стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 2 739 979,16 грн та пеню в сумі 249 959,37 грн за період з січня 2024 року по січень 2025 року за договором оренди №16 від 01.11.2013.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.11.2025 по справі № 916/2567/25 стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати в сумі 961 599,17 грн та пеню в сумі 20 000,00 грн за період з лютого 2025 року по червень 2025 року.
За актом від 14.08.2025 орендар (відповідач) передав, а балансоутримувач (позивач) прийняв із строкового платного користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а саме: нежитлове приміщення комунальних дошкільних навчальних закладів загальною площею 2211,3 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13-А.
Позивач вказує, що оскільки рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 у справі № 916/1332/24 з відповідача було стягнуто заборгованість з орендної плати, а сам договір оренди - розірвано, правовідносини між сторонами остаточно припинилися 05.06.2025. Фактичне повернення комунального нерухомого майна з користування відповідача відбулося лише 14.08.2025 за відповідним актом приймання-передачі. 
Оскільки у період з моменту розірвання договору до дати фактичного звільнення приміщень відповідач у порушення вимог статті 785 Цивільного кодексу України належним чином не виконав свій обов`язок щодо негайного повернення об`єкта оренди, позивач просить суд стягнути з відповідача суму неустойки за прострочення виконання зобов`язання.
Предметом розгляду справи є майнова вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування об`єктом нерухомості за час прострочення за період з 05.06.2025 по 14.08.2025, яка складає 1 112 880,82 грн.
Надаючи правову оцінку обставинам даної справи в межах доводів і вимог апеляційної скарги, судова колегія апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою спірний договір є договором найму (оренди) комунального майна.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Отже, договір став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 916/1184/21, якою обґрунтована касаційна скарга.
Встановлено, що 01.11.2013 між Департаментом освіти та науки Одеської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Одеський інститут підприємства та права” було укладено договір оренди № 16, відповідно до умов якого останньому передано в строкове платне користування об`єкт комунальної власності – нежитлові приміщення комунальних дошкільних навчальних закладів в повному обсязі, загальною площею 2211,3 кв.м, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13 А, строком до 31.10.2016. Додатковою угодою від 01.11.2016 про внесення змін до договору оренди нежитлового приміщення №16 від 01.11.2013 за погодженням сторін строк дії договору оренди було продовжено до 30.09.2019, що фактично становить 2 роки та 11 місяців.
Подалі, відповідно до положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 17 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (в редакції яка діяла на момент виникнення правовідносин) та п 7.8 договору оренди №16 від 01.11.2013 , термін дії договору було продовжено на той самий термін і на тих саме умовах, а саме на 2 роки 11 місяців до 31.08.2022. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 по справі №916/1332/24, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.06.2025, було розірвано договір оренди № 16 від 01.11.2013. 
14.08.2025 між сторонами був підписаний акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, відповідно до якого відповідач передав, а позивач прийняв із строкового платного користування нерухоме майно за договором оренди №16 від 01.11.2013, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а саме нежитлове приміщення комунальних дошкільних навчальних закладів загальною площею 2211,3 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Варненська, 13-А.
Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).
Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок – повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Судом апеляційної інстанції враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).
Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.
В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).
Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди.
Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
Яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).
Отже, після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірність користування майном, яке було передане в найм (оренду), а тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних (договірних) правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною 2 статті 785 ЦК України.
Невиконання наймачем передбаченого частиною 1 статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини 2 статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності, як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що відповідач своєчасно не повернув орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.
Позивачем здійснено нарахування неустойки у розмірі 1 112 880,82 грн за прострочення виконання зобов`язань щодо повернення об`єкта оренди, яка розрахована у розмірі подвійної орендної плати за кожен місяць прострочення за період з 05.06.2025 (дата набрання законної сили рішення суду від 04.02.2025 у справі №916/1332/24) по 14.08.2025 (дата складання акту повернення з оренди нерухомого майна). 
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд першої інстанції визнав його обґрунтованим лише частково, оскільки Департаментом безпідставно нараховано індекс інфляції на орендну ставку за період прострочення. 
На переконання місцевого господарського суду, розмір подвійної плати за статтею 785 ЦК України має обчислюватися виходячи виключно з фіксованого розміру орендної плати станом на день припинення договору (05.06.2025) без подальшого застосування індексів інфляції. 
Провівши власний перерахунок чистої орендної ставки за період з 05.06.2025 по 14.08.2025, суд встановив, що належний до стягнення розмір неустойки становить 880 994,92 грн. 
За таких обставин позовні вимоги Департаменту підлягають частковому задоволенню у сумі 880 994,92 грн, а в задоволенні решти позову слід відмовити.
Судова колегія не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з огляду на наступне.
Суд апеляційної інстанції вбачає, що розрахунок неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради проведено з щомісячним коригуванням на індекс інфляції. 
Пунктом 4.10. Договору передбачено, що у випадку припинення дії цього Договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання Договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Отже, у договорі оренди сторонами було прямо узгоджено, що після припинення договору орендар сплачує неустойку в розмірі подвійної орендної плати з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
Тому, колегія суддів враховує, що передбачену приписами частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойку слід нараховувати в двократному розмірі орендної плати, яка підлягала б сплаті, якби договір оренди діяв, а тому правомірним є обчислення такої неустойки виходячи з розміру орендної плати, погодженого сторонами з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 23.10.2024 у справі №916/3409/22.
За таких обставин судова колегія вважає слушними доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір неустойки за користування об`єктом оренди після припинення договору, не врахувавши індексацію орендної плати на індекс інфляції.
Разом з цим, здійснивши аналіз та перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором, колегія суддів вбачає його часткову помилковість, з огляду на наступне
Зокрема, до суми неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було включено податок на додану вартість. 
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) – це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість – новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) – це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Відтак включення позивачем до розрахунку неустойки, заявленої до стягнення у межах цієї справи, податку на додану вартість є необґрунтованим та не відповідає вимогам законодавства.
Суд першої інстанції не проаналізував вказані обставини та помилково включив до розрахунку податок на додану вартість.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та безпосередньо з наданого розрахунку, позивачем у межах грудня безпідставно нараховано неустойку за 4 дні, включаючи 04.12.2024 року - дату складення Акта державного виконавця, що свідчить про фактичне повернення об`єкта оренди. 
Розрахунок заявленої до стягнення неустойки проведений позивачем з урахуванням дня, в який відбулося повернення орендованого майна, що суперечить нормам чинного законодавства, адже, з огляду на правову природу такої неустойки, остання може бути нарахована лише за кожний повний день прострочення виконання орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди, а день фактичного повернення відповідного майна не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення неустойки.
Подібний сталий висновок щодо безпідставності включення дня виконання боржником свого обов`язку до періоду нарахування кредитором суми майнової відповідальності відображений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 10.07.2018 у справі №927/1091/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 20.08.2024 у справі №910/1925/23 тощо.
Таким чином, належним та правомірним періодом нарахування у грудні 2024 року є виключно 3 дні (з 01.12.2024 року по 03.12.2024 року включно), а сума за один день грудня (04.12.2024 року) підлягає виключенню. 
Суд першої інстанції також не врахував вказану обставину при здійсненні власного розрахунку.
Зважаючи на вищевикладене у сукупності, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в частині правильності обрахунку заявленої до стягнення суми, апеляційний господарський суд зазначає, що належний розмір неустойки за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди за загальний період з 05.06.2025 по 13.08.2025 (із повним виключенням 14.08.2025 - дня підписання акта та фактичного повернення майна власникові), з виключенням податку на додану вартість, але одночасно з урахуванням щомісячного індексу інфляції по день підписання акту приймання-передачі приміщення на підставі пункту 4.10 договору, становить 914 815,30 грн.
Вказана сума неустойки 914 815,30 грн з складається з наступних нарахувань: 
-за червень 2025 року (за 26 днів прострочення з 05.06.2025 по 30.06.2025) виходячи з базової ставки орендної плати у розмірі 196 544,93 грн та офіційного індексу інфляції 1,013, сума плати з урахуванням індексації за фактичні дні становить 172 553,34 грн, що в подвійному розмірі за статтею 785 Цивільного кодексу України складає 345 106,68 грн неустойки. 
-за липень 2025 року (повний місяць прострочення) виходячи з базової ставки 199 100,01 грн та індексу інфляції 1,008, сума плати з урахуванням індексації становить 200 692,81 грн, що в подвійному розмірі складає 401 385,62 грн неустойки. 
-за серпень 2025 року (за 13 днів прострочення з 01.08.2025 по 13.08.2025) виходячи з вартості одного календарного дня у розмірі 6 473,96161 грн, плата за 13 днів становить 84 161,501 грн, а з урахуванням індексу 0,998 - коригується до 83 993,178 грн, що в подвійному розмірі становить 168 323,00 грн неустойки.
У підсумку, сумарна проіндексована ставка за весь період прострочення складає 457 407,65 грн, а загальний розмір неустойки у подвійному розмірі, що підлягає стягненню з відповідача, становить 914 815,30 грн.
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги необґрунтованість здійсненого судом розрахунку неустойки, в якому ним безпідставно застосовано податок на додану вартість, а також помилково визначено кінцеву дату періоду нарахування, суд апеляційної інстанції за результатами перевірки розрахунку дійшов висновку про те, що розмір неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору за період з 05.06.2025 по 13.08.2025 становить 914 815,30 грн.
Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом зміни мотивувальної та резолютивної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів виходить із положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позовні вимоги задоволено частково у сумі 914 815,30 грн із заявлених 1 112 880,82 грн, що становить 82,1994 % від ціни позову. 
З огляду на те, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 13 354,57 грн, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 979,98 грн судового збору.
Водночас апеляційна скарга була подана на рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні 231 885,90 грн неустойки та задоволена частково на суму 33 820,38 грн. Отже, вимоги апеляційної скарги задоволено на 14,5852%, а тому витрати зі сплати судового збору за її подання у розмірі 4 173,95 грн також підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 608,87 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5133/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 10.03.2026 у справі №916/5133/25 – змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції.
«Позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський інститут підприємництва та Права» (65076, м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 7, код ЄДРПОУ 20933567) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1, код ЄДРПОУ 26302595) 914 815,30 (дев`ятсот чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятнадцять)грн. 30 коп. неустойки, 10 979,98 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн 98 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позову.
В решті позовних вимог відмовити.»
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеський інститут підприємництва та Права» (65076, м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 7, код ЄДРПОУ 20933567) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1, код ЄДРПОУ 26302595) 608,87 грн (шістсот вісім) грн. 87 коп. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 22.06.2026.

Головуючий суддя: А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська