Справа № 307/1240/26 Провадження № 2/307/573/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 червня 2026 року       м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді - Бряник М.М.,
секретар судового засідання – Бабинець Г.М.,
за участю:
представника позивача, адвоката – Єрмак О.В.,
представника третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 - Фекете Й.Й.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду міста Тячів у порядку загального позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту одноосібного виховання малолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник, адвокат Єрмак Олег Віталійович, звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту одноосібного виховання малолітньої дитини.
В обґрунтування вимог позовної заяви представник позивача зазначає, що позивач, ОСОБА_1 , є батьком малолітньої дитини — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 20 травня 2021 року рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим у справі 307/743/21 шлюб між позивачем та відповідачем — ОСОБА_2 — було розірвано. Позивач вказує, що ще під час розгляду справи про розірвання шлюбу відповідач фактично перестала приділяти дитині належну увагу, не забезпечувала належного догляду, систематично не цікавилась питаннями її виховання, розвитку та повсякденних потреб.
Оскільки, після розірвання шлюбу малолітня дитина фактично залишилася без належного батьківського піклування з боку матері, він був змушений забрати доньку до себе та забезпечити її постійне проживання разом з ним у Київській області. Станом на день звернення до суду, він разом із донькою - ОСОБА_3 - постійно проживаю за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу і по теперішній час саме він самостійно та безперервно здійснює повний обсяг батьківських обов?язків щодо малолітньої дитини. Відповідач ОСОБА_2 після розірвання шлюбу та переїзду дитини до батька фактично не бере участі у вихованні та утриманні доньки, не цікавиться її життям, не здійснює системного спілкування, не бере участі у шкільному та позашкільному житті дитини, не виконує належним чином обов?язки матері щодо піклування про дитину. Відповідачку не знають у навчальному закладі, який відвідує дитина, оскільки вона фактично не бере жодної участі у шкільному та позакласному житті дитини.
Представник позивача також зазначає, що обставини щодо фактичного проживання малолітньої дитини разом з позивачем, самостійного здійснення позивачем її виховання та утримання, а також фактичної відсутності належної участі відповідача у вихованні та забезпеченні дитини, вже були предметом судового розгляду та встановлені ??рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області у справі N? 307/1839/24 про позбавлення батьківських прав та ??постановою Закарпатського апеляційного суду у зазначеній справі. Вказані судові рішення набрали законної сили та мають преюдиційне значення для розгляду даної справи.
Таким чином вважає, що обставини фактичного самостійного виховання та утримання позивачем малолітньої дитини, а також неналежної участі відповідача у виконанні батьківських обов?язків, уже підтверджені судовими актами, що набрали законної сили, та підлягають врахуванню судом при розгляді даної справи.
Представник вказує, що встановлення факту одноосібного виховання малолітньої дитини має для позивача безпосереднє юридичне значення, оскільки необхідне для підтвердження наявності юридично значущих обставин перед компетентними державними органами та реалізації передбачених законом прав і законних інтересів. Наявність такого факту безпосередньо впливає на обсяг та реалізацію його прав, у зв?язку з чим між ним та відповідачкою наявний спір про право, а тому дана справа підлягає розгляду саме в порядку позовного провадження.
У зв`язку з вищенаведеним, просить встановити факт, відповідно до якого він ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно (одноосібно) виховує та утримує малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без участі матері дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26.03.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 
24.04.2026 року третьою особою, начальник ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту одноосібного виховання малолітньої дитини відмовити. Посилається на те, що чинне законодавство України не ставить можливість реалізації батьківських прав у залежність від встановлення судом факту самостійного виховання дітей. Сам по собі статус батька надає позивачу повний обсяг прав та обов?язків щодо дитини, зокрема право на її виховання, представництво інтересів та прийняття рішень у межах, визначених законом. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що він обмежений у здійсненні батьківських прав або що існують перешкоди у реалізації ним своїх повноважень щодо захисту прав та інтересів дітей. В матеріалах справи відсутні дані про заборону чи обмеження його у представництві дітей, оформленні документів, отриманні соціальних виплат або вирішенні інших юридично значимих питань. Твердження позивача про необхідність встановлення відповідного факту для вирішення питань переміщення дітей чи оформлення документів є припущеннями та не підтверджені доказами відмов компетентних органів або неможливості здійснення таких дій у встановленому законом порядку. Вказує, що таким чином, позивач фактично не довів наявності реального, а не гіпотетичного порушення своїх прав чи законних інтересів, а також не обґрунтував необхідності судового встановлення факту самостійного виховання дітей. Відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Разом із цим, з аналізу змісту позовної заяви вбачається, що посилання позивача на необхідність реалізації прав як особи, яка самостійно виховує дітей, зокрема прав, передбачених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», фактично можуть бути ключовим мотивом подання даного позову. На переконання відповідача, встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем не обумовлене захистом інтересів дітей, а спрямоване виключно на створення формальних підстав для подальшого оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, заявлені позивачем вимоги фактично не спрямовані на захист порушених прав чи інтересів, а мають на меті створення передумов для набуття у майбутньому певного правового статусу, що не відповідає завданню цивільного судочинства та не може бути підставою для задоволення позову. Порушення, невизнання або оспорювання суб?єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Крім цього, просить врахувати, що позивач уже звертався до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав. Однак, результатами розгляду справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у задоволенні таких вимог було відмовлено. Зазначена обставина свідчить про те, що у судовому порядку вже надано належну правову оцінку доводам позивача щодо неналежного виконання відповідачкою батьківських обов?язків, і такі доводи не знайшли свого підтвердження. Відтак повторне звернення позивача із вимогами, які фактично спрямовані на досягнення подібного правового результату (встановлення виключного факту самостійного виховання дітей), за відсутності нових істотних обставин, може свідчити про намагання обійти правову позицію судів, викладену у раніше ухвалених рішеннях.
Водночас зазначає, що навіть за умови, що мати фактично не бере участі у забезпеченні дитини та не надає матеріальної допомоги, позивач не позбавлений можливості реалізувати передбачені законом способи захисту прав та інтересів дитини, зокрема звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, що є належним та ефективним способом захисту у відповідних правовідносинах.
Вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про проживання малолітньої дитини з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, не надано доказів того, що в питанні виховання чи утримання дитини матір не приймає участі чи умисно ухиляється від виконання цих обов?язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов?язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач. З цих підстав, просить суд у задоволенні позову відмовити.
29.05.2026 року відповідачка ОСОБА_2 надіслала до суду пояснення по справі, у яких вказує, що дитина проживає разом з батьком у місті, водночас дитина в канікулярні дні гостює на Батьківщині, де їй завжди раді. Вказує, що на даний час не має матеріальної можливості допомагати дитині і тому дитина перебуває на утриманні батька. Просить суд, розглянути справу з урахуванням її пояснень та якнайкращих інтересів дитини.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Представник позивача, адвокат Єрмак О.В. в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити виходячи з поданих доказів.
Відповідачка ОСОБА_2 будучи, відповідно до положень п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за штрих кодовими ідентифікаторами №R067155606913, №R067167013713, №R067184116992, в судове засідання не з`явилася та про причини неявки суду не повідомила. 
Представник Виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. 12.05.2026 року представник третьої особи надіслала до суду заяву у якій просить, розгляд справи проводити без участі представника третьої особи.
Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_6 в судовому засіданні просив у задоволенні позовної заяви відмовити. 
Представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_7 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. 22.05.2026 року до суду надіслав заяву, у якій просить розгляд справи проводити без участі представника ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши всі матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами ст. ст. 13, 76, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 09.08.2012 року виконкомом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області України, сторони являються батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.15). 
Заочним рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 20 травня 2021 року у цивільній справі №307/743/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 шлюб між сторонами, розірвано (а.с.11-13). 
З відповіді на запит №02-35/31 від 04.03.2024 року начальника служби у справах дітей Дубівської селищної ради М.Ребар вбачається, що за результатами з`ясування обставин та вжиття заходів щодо проведення бесіди з ОСОБА_2 встановлено, що остання перебуває за кордоном на заробітках, на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідала (а.с.18).
З довідки №01/24 від 15.01.2024 року виданої ОСОБА_5 вбачається, що дитина перебувала на прийомі у лікаря разом з батьком ОСОБА_1 (а.с.20).
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленим 04.02.2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, Виконавчий комітет Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, як органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про позбавлення батьківських прав, відмовлено у задоволенні позову. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини - доньки ОСОБА_3 . Покладено на орган опіки і піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 (а.с.22).
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єрмак Олег Віталійович, залишено без задоволення. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2025 року, залишено без змін. (а.с.21).
З довідки №1 та №2 від 13.01.2024 року виданої спілкою Садівницьких товариств масиву «Богданівський» вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 дійсно є членом ОК СТ «Медик» та постійно проживають в АДРЕСА_1 (а.с.19).
З повідомлення голови Броварської районної військової адміністрації Київської області №1785/01-12 від 05.03.2024 року вбачається, що до Служби у справах дітей та сім`ї Броварської РДА не надходило звернень ОСОБА_2 з приводу перешкоджання їй у вихованні батьківських обов`язків стосовно її доньки ОСОБА_3 (а.с.17).
Статтею 150 СК України, передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Відповідно до ст. 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Законодавцем передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.
Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Відповідно до 6 принципу Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного та гармонійного розвитку особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, у випадку такої можливості, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і, в будь-якому випадку, в атмосфері любові та духовного і матеріального забезпечення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 зазначила, що доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Відповідно до пункту 4 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання та утримання доньки. Представник позивача, як у позовній заяві так і судовому засіданні не заперечував того, що встановлення цього факту зумовлене в тому числі необхідністю підтвердження права на відстрочку від мобілізації.
Як убачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_3 проживає разом із батьком та мати дитини не заперечує проти цього.
Указане у свою чергу свідчить, що позивачем не доведено, що його права з боку відповідачки порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідачка не вчиняла.
Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.
З урахуванням наведеного, суд виходить з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про встановлення факту одноосібного виховання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові КЦС від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23.
А отже у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, через недоведеність факту порушення прав позивача.
Щодо заяви відповідачки про визнання позову, то на думку суду у даному випадку визнання позову відповідачем щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини суперечить закону (про що сказано вище), а тому в силу приписів ч.4 ст. 206 ЦПК України не приймається судом.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як у задоволенні позову відмовлено, то, у відповідності до норм ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 про встановлення факту одноосібного виховання малолітньої дитини - відмовити.
Понесені позивачем ОСОБА_1 судові витрати покласти на позивача ОСОБА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в тридцяти денний строк з дня його проголошення (складання).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Відомості про учасників справи:
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Треті особи, які не заявлять самостійних вимог щодо предмета спору:
Орган опіки та піклування виконанчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області, код ЄДРПОУ 41794559, розташований за адресою: селище Велика Димерка, Бобрицька, 1, Броварського району, Київської області.
ІНФОРМАЦІЯ_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , що розташований за адресою: АДРЕСА_5 .
Визначити час складення повного тексту рішення суду - 26 червня 2026 року.

Головуючий М.М. Бряник