ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/1342/17
Номер провадження 22-ц/818/3360/26
22-ц/818/3909/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
заявника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2026 року та ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2026 року в складі судді Новіченко Н.В. за заявою ОСОБА_1 про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення по справі № 643/1342/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Фонду державного майна України, Державного підприємства «Будівельник» про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення по справі № 643/1342/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Фонду державного майна України, Державного підприємства «Будівельник» про зобов`язання вчинити дії.
Заява мотивована тим, що постановою Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року по справі № 643/1342/17 зобов`язано Фонд державного майна України звільнити його з посади голови ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії підприємства, шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України із 04 січня 2017 року та внести ці відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Судове рішення набрало законної сили 25 липня 2024 року. 02 червня 2025 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового рішення, проте боржником воно виконано лише частково, а саме 19 листопада 2025 року був виданий наказ про його звільнення. Однак він досі обліковується як керівник та як член ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За вказаних обставин вважає, що стосовно боржника необхідно встановити обов`язок подати звіт про виконання судового рішення із строком його подання у два тижні. У зв`язку з невиконанням боржником рішення суду він змушений був звернутись до адвоката з метою отримання правової допомоги, у зв`язку з чим ним понесені судові витрати.
14 січня 2026 року заявник подав доповнення до заяви, в яких вказав, що боржник вже подав заяву про виключення відомостей з реєстру про нього як про голову ліквідаційної комісії, проте з надуманих підстав відмовився подавати заяву для виключення відомостей про нього як про керівника державного підприємства.
Просив, з урахуванням доповнень, зобов`язати боржника Фонд державного майна України в особі його керівника подати звіт про повне виконання судового рішення у строк два тижні, а саме подати звіт про виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року щодо обов`язку боржника повністю виконати всі похідні дії, пов`язані із виданням наказу про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії Державного підприємства “Будівельник”, в тому числі внести відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо повного виключення відомостей про ОСОБА_1 як про “керівника” ДП “Будівельник”, код 05389994; судові витрати покласти на Фонд державного майна України.
Фонд державного майна України надав письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , оскільки постанова Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року ним виконана у повному обсязі, а саме: 19 листопада 2025 року видано відповідний наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», та 11 грудня 2025 року державним реєстратором вчинено реєстраційну дію щодо зміни складу комісії з припинення, якою виключено з ЄДР Яценка А.О. як голову ліквідаційної комісії ДП «Будівельник». Щодо відомостей про ОСОБА_1 як керівника ДП «Будівельник» у реєстрі, то Фондом не приймалось рішення про призначення його керівником, підстави внесення такого запису йому не відомі, та постановою суду його не зобов`язано звільнити ОСОБА_1 з посади керівника ДП «Будівельник».
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення.
Ухвала суду мотивована тим, що боржником вчинено дії з виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, а вирішення питання щодо законності реєстраційних дій, яке не охоплювалось резолютивною частиною вказаної постанови, не належить до компетенції суду у межах розгляду заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення.
02 березня 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до суду заяву, в якій просив покласти на Фонд державного майна України витрати на професійну правничу допомогу і поновити йому строк на подання відповідних доказів таких витрат.
Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для подання доказів витрат на професійну правничу допомогу та відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення з Фонду державного майна України витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 000,00 грн.
Ухвала суду мотивована тим, що строк на подання доказів не пропущений, проте у зв`язку з відмовою у задоволенні заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення судові витрати ОСОБА_1 на правничу допомогу покладаються на нього.
На вказані ухвали суду через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 16 березня 2026 року та 16 квітня 2026 року подав апеляційні скарги, в яких просив ухвали суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення та стягнути на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн та 20 000,00 грн, понесені у суді першої інстанції, та орієнтовно у розмірі 8000,00 грн у суді апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на ухвалу суду від 23 лютого 2026 року мотивована тим, що згідно вимог Закону України «Про особливості припинення державних підприємств за рішенням Фонду державного майна України» голова ліквідаційної комісії саме в силу такого свого статусу уособлює в собі як функції керуючого припиненням, так і функції керівника підприємства. Тому у зв`язку з визначенням його як керуючого припиненням одночасно він вважається і керівником ДП «Будівельник». Боржник свідомо ухиляється від повного виконання рішення суду. Станом на момент подання заяви про встановлення звіту він обліковувався як керівник та як голова ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», тому стосовно ФДМУ необхідно було встановити обов`язок подати звіт про виконання судового рішення. Після звернення його до суду ФДМУ ще частково виконав рішення, а саме подав документи до державного реєстратора про виключення його тільки з посади голови ліквідаційної комісії, водночас документи для виключення його з посади «керівника» свідомо не подав. Запис у ЄДР про нього як «керівника» ДП «Будівельник» є похідним, технічним та в даний час юридично нікчемним, оскільки виник виключно у зв`язку з виникненням повноважень голови ліквідаційної комісії. Після звільнення з посади голови ліквідаційної комісії та виключення зі складу ліквідаційної комісії жодних правових підстав для існування будь-якого запису про нього як «керівника» ДП «Будівельник» не існує. Рішення суду виконано лише частково, а саме не виконано в частині виключення всіх похідних технічних записів про нього як про керівника ДП “Будівельник”. Суд підмінив перевірку фактичного виконання рішення формальною оцінкою окремих дій боржника, що суперечить принципу ефективного судового захисту і справедливості судового розгляду. Справу було розглянуто неповноважним складом суду, оскільки головуючий у справі підлягав відводу через заінтересованість у розгляді справи, проте такі підстави виявились вже після винесення оскаржуваного рішення.
Апеляційна скарга на ухвалу суду від 01 квітня 2026 року мотивована тим, що у первісній заяві він просив про відшкодування судових витрат у розмірі 20 000,00 грн, а у зв`язку з доповненнями – ще 14 000,00 грн. Свою первісну заяву він не підтримував, оскільки вона фактично задоволена боржником після звернення до суду, тому йому мають бути повністю відшкодовані судові витрати. Оскільки має бути задоволена його апеляційна скарга на ухвалу від 23 лютого 2026 року, то підлягає задоволенню й апеляційна скарга на додаткову ухвалу від 01 квітня 2026 року з питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, спір виник з неправильних дій боржника, який з січня 2017 року ухилявся від обов`язку звільнити його та виключити відомості про нього з реєстру. Просив повторно дослідити докази і технічний запис судового засідання від 23 лютого 2026 року.
04 травня 2026 року від ФДМУ надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких він просив залишити їх без задоволення, а ухвали суду – без змін. Вказав, що постанова Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року ним виконана у повному обсязі. Щодо відомостей про ОСОБА_1 як керівника ДП «Будівельник» у реєстрі, то Фондом не приймалось рішення про призначення його керівником, підстави внесення такого запису йому не відомі, та постановою суду його не зобов`язано звільнити ОСОБА_1 з посади керівника ДП «Будівельник». Суд не може оцінювати законність реєстраційної діяльності у межах розгляду заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання рішення. Враховуючи, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено, суд правомірно відмовив йому у стягненні судових витрат. Крім того, ФДМУ просив поновити строк на подачу відзиву на апеляційну скаргу на ухвалу від 23 лютого 2026 року, оскільки його підготовка передбачає обмін інформацію між структурними підрозділами Фонду.
Враховуючи, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження ФДМУ отримав в електронному кабінеті 14 квітня 2026 року о 20:46, тобто вона вважається врученою йому наступного робочого дня – 15 квітня 2026 року, і встановлений нею десятиденний строк на подачу відзиву (з урахуванням вихідних днів) сплив 27 квітня 2026 року, а відзив подано 02 травня 2026 року, тобто пропуск строку є незначним, колегія суддів вважає за можливе поновити пропущений строк і прийняти відзив до розгляду. 
Заслухавши суддю-доповідача, заявника ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Фонду державного майна України, Державного підприємства «Будівельник», у якому з урахуванням уточнень просив:
- зобов`язати ФДМУ звільнити його з роботи з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії підприємства шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України з 04 січня 2017 року;
- припинити трудові правовідносини між ним та ДП «Будівельник» на підставі частини першої статті 38 КЗпП України;
- застосувати інший ефективний, не заборонений законом спосіб захисту права позивача, який би передбачав припинення трудових правовідносин між ним і ДП «Будівельник», виключення його із складу ліквідаційної комісії та припинення обов`язків голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник», а також виключення запису з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про позначення його як керівника ДП «Будівельник» і особи, уповноваженої представляти цю юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи (ДП «Будівельник») без довіреності;
- встановити в порядку виконання судового рішення, що рішення суду є підставою для внесення змін до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо виключення запису про нього як керівника і особу, уповноважену представляти юридичну особу у правовідносинах із третіми особами, особу, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково: зобов`язано Фонд державного майна України звільнити ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії підприємства, шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України із 04 січня 2017 року та внести ці відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 207-216 том 5, а.с. 100-114 том 6).
29 квітня 2025 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист з примусового виконання вищевказаного судового рішення (а.с. 182-183 том 6).
02 червня 2025 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження № 78214134 з примусового виконання виконавчого листа Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2025 року у справі № 643/1342/17 (а.с. 184-185 том 6).
19 листопада 2025 року Фондом державного майна України видано наказ № 1986 про звільнення ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» з 04 січня 2017 року (а.с. 194 том 6).
11 грудня 2025 року державним реєстратором Слобожанік Д.А. Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради було вчинено реєстраційну дію № 1000091420005000171 та виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про Яценка А.О. як голову ліквідаційної комісії Державного підприємства «Будівельник» (а.с. 113-114 том 7).
Про зазначені дії ОСОБА_1 та орган примусового виконання повідомлено листами ФДМУ від 19 листопада 2025 року, 20 листопада 2025 року та 12 грудня 2025 року (а.с. 116-120 том 7).
Водночас, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань залишилися відомості про Яценка А.О. як керівника Державного підприємства «Будівельник» (а.с. 130-131, 234-236 том 7).
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч. 1-2 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Невиконання судового рішення впродовж тривалого часу є порушенням права на справедливий судовий розгляд.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2025 року у справі № 990/47/23 провадження № 11-272заі24 вказала на те, що обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності із приписами мотивувальної та резолютивної частин рішення суду).
У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах "Бурдов проти Росії" від 07 травня 2002 року, "Ромашов проти України" від 27 липня 2004 року, "Шаренок проти України" від 22 лютого 2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади рішення у справі "Сокур проти України", №29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі "Крищук проти України", №1811/06, від 19 лютого 2009 року.
Порядок примусового виконання судових рішень регламентовано Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Нормами Закону України «Про виконавче провадження» визначено певний алгоритм дій виконавця в ході примусового виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.
При цьому відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений достатніми повноваженнями для вжиття заходів щодо примусового виконання боржником судового рішення.
Судовий контроль є одним з найефективніших способів забезпечення виконання судових рішень, оскільки є гарантією дотримання закону та прав інших суб`єктів; дозволяє мінімізувати можливість зловживань; стимулює зобов`язану особу виконувати судові рішення добровільно та без застосування до неї відповідних санкцій; передбачає можливість застосування додаткових заходів для виявлення реальних перешкод у виконанні судового рішення, зокрема шляхом реагування на це окремими судовими рішеннями; сприяє підвищенню рівня довіри суспільства до судової системи.
Відповідно до ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: що виникають із трудових правовідносин; що виникають із сімейних правовідносин; щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; щодо відшкодування моральної шкоди; щодо захисту прав споживачів; щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; в інших спорах немайнового характеру.
Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою ч. 1 цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.
У заяві обов`язково зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 453-1 ЦПК України якщо боржником, який не виконує судове рішення, є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд за письмовою заявою стягувача та за умови відкриття виконавчого провадження зобов`язує такого боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення незалежно від характеру спору.
Відповідно до ст. 453-2 ЦПК України, суд розглядає заяву про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої ч. 5ст. 453-1 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні за правилами ст. 450 цього Кодексу.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає.
Таким чином, судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
Особа, якій належить виконати рішення суду, що набрало законної сили, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання у чіткій відповідності до висновків суду, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечитиме принципу верховенства права.
Встановивши, що боржником ФДМУ виконано дії, що відповідають резолютивній частині постанови Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року, якою його зобов`язано звільнити ОСОБА_1 з посади голови ліквідаційної комісії ДП «Будівельник» з одночасним виключенням зі складу ліквідаційної комісії підприємства, шляхом видання наказу про звільнення з роботи на підставі частини першої статті 38 КЗпП України із 04 січня 2017 року та внести ці відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання боржника надати звіт про виконання судового рішення.
Доводи ОСОБА_1 щодо неповного виконання судового рішення, а саме незабезпечення виключення даних про нього як керівника ДП «Будівельник» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом обґрунтовано відхилені, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 у вказаній частині судом задоволені не були, зобов`язання відповідача до вчинення таких дій постанова Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2024 року не містить, та суд у межах розгляду заяви стягувача про зобов`язання боржника надати звіт про виконання судового рішення не вправі зобов`язувати боржника до вчинення дій, не передбачених резолютивною частиною такого судового рішення.
З огляду на викладене, посилання ОСОБА_1 на те, що у зв`язку з визначенням його як керуючого припиненням ДП «Будівельник», одночасно він вважається і керівником ДП «Будівельник» в силу вимог Закону, що запис у ЄДР про нього як «керівника» ДП «Будівельник» є суто технічним і жодних правових підстав для його існування не існує, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд при розгляді заяви ОСОБА_1 на стадії виконання судового рішення не вправі надавати правову оцінку наявності чи відсутності правової підстави для виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про ОСОБА_1 як керівника ДП «Будівельник», яка не була визначена судовим рішенням по суті спору.
Твердження ОСОБА_1 щодо того, що справу було розглянуто неповноважним складом суду, оскільки головуючий у справі підлягав відводу через заінтересованість у розгляді справи, проте такі підстави виявились вже після винесення оскаржуваного рішення, коли до ЄДРСР було направлено судове рішення, яке згодом виключене, колегія суддів відхиляє, адже обставин, які б дійсно викликали у стороннього спостерігача розумний сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Новіченко Н.В., заявником не наведено, а допущена технічна помилка під час надсилання судового рішення до ЄДРСР жодним чином не свідчить про упередженість чи необ`єктивність судді у розгляді даної справи. 
Частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 921/357/20 (провадження № 12-48гс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відшкодування судових витрат має відбуватися, зокрема, на стадії судового контролю за виконанням судових рішень. У разі відсутності спеціальної норми, яка регулює певні випадки завершення провадження на стадії судового контролю за виконанням судового рішення суди мають керуватися загальними нормами, що регулюють розподіл судових витрат.
З огляду на те, що заява ОСОБА_1 про зобов`язання боржника подати звіт про виконання рішення суду задоволенню не підлягає, в силу вимог загальної норми ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати на правничу допомогу стягненню з ФДМУ не підлягають, тому колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у розподілі судових витрат, викладеному в оскаржуваній ухвалі від 01 квітня 2026 року.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що у первісній заяві він просив про відшкодування судових витрат у розмірі 20 000,00 грн, а у зв`язку з її доповненнями – ще 14 000,00 грн, та свою первісну заяву він не підтримував, оскільки вона фактично задоволена боржником після звернення до суду, тому йому мають бути повністю відшкодовані судові витрати, колегія суддів відхиляє, оскільки боржником було вчинено дії на виконання рішення суду – звернення до державного реєстратора за включенням даних з реєстру, а не задоволено заяву стягувача про зобов`язання надати звіт про виконання рішення. Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 про те, що спір виник з неправильних дій боржника, який з січня 2017 року ухилявся від обов`язку звільнити його та виключити відомості про нього з реєстру, оскільки наразі предметом розгляду суду є не спір у справі, а заява на стадії виконання рішення суду, яка залишена без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що ухвали суду першої інстанції є законними та обґрунтованими, постановлені на підставі норм процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для їх скасування відсутні.
Оскільки у задоволенні апеляційних скарг відмовлено, підстав для перерозподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2026 року та ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в частині вимог про стягнення судових витрат може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 червня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина