Справа № 146/1534/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" травня 2026 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Скаковської І.В.,
за участю секретаря судового засідання Колісник А.М.,
позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідачки ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності,-
ВСТАНОВИВ:
23 лютого 2026 року згідно розпорядження № 9 від 23 лютого 2026 року щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ в провадження судді Скаковської І.В. надійшла дана цивільна справа.
Представник позивача ОСОБА_4 – адвокат Самар В.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя. 
Заява мотивована тим, що 28 квітня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, який розірваний Томашпільським районним судом Вінницької області. У період шлюбу, а саме 22 квітня 2004 сторони придбали житловий будинок розташований за адресою: Вінницька область Тульчинський район (на момент придбання АДРЕСА_1 . У 2018 шлюбні відносини фактично припинились, а згодом за рішенням суду шлюб у 2021 був розірваний. Питання поділу спільного сумісного майна подружжя не виникало, оскільки до кінця літа 2025 позивач вважала, що житловий будинок є спільною власністю подружжя. Однак, після того, як у позивача виникли суперечки із матір`ю відповідача, остання повідомила про те, що будинок їй не належить та змусила позивачку покинути спірний будинок. Замість договору купівлі-продажу, її колишній чоловік уклав з ОСОБА_3 договір дарування, про який вона дізналася лише літом 2025. Сім`я мала намір придбати житло для спільного проживання, а також для забезпечення майбутнього їхньої доньки, однак ОСОБА_5 розпорядився її заощадженнями у незаконний спосіб. В день зустрічі з ОСОБА_3 для обговорення попередніх домовленостей покупки нерухомого майна, позивачка залишилась вдома із малолітньою донькою. Позивачка вважає договір дарування удаваним правочином, яким порушені її права на спільну сумісну частку майна подружжя, придбаного за період шлюбу. Просить визнати договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 22 квітня 2004 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1073 договором купівлі - продажу. Також просить визнати за ОСОБА_4 на частину житлового будинку та визнати на частину житлового будинку за ОСОБА_5 . 
Ухвалою Томашпільського районного суду від 25 лютого 2026 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
07 квітня 2026 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання відповідач ОСОБА_5 не з`явився, повідомлявся про слухання справи неодноразово належним чином, оголошенням на сайті суду, суд вживав всі заходи для повідомлення його про слухання справи.
Учасники справи не мають заперечень щодо слхання справи без участі відповідача ОСОБА_5 . 
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 – адвокат Самар В.О. суду пояснив, що 28 квітня 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, який розірваний Томашпільським районним судом Вінницької області. У період шлюбу, а саме 22 квітня 2004 сторони придбали житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У 2018 шлюбні відносини фактично припинились, а згодом за рішенням суду шлюб у 2021 був розірваний. Після того, як у позивача виникла суперечка із матір`ю відповідача, остання повідомила, що будинок їй не належить. Як виявилось пізніше замість договору купівлі - продажу, її колишній чоловік уклав з ОСОБА_3 договір дарування, про який вона дізналась літом 2025 року. ОСОБА_3 не є родичем ОСОБА_5 . Під час укладання спірних договорів позивачка не була присутня у нотаріуса та не була обізнана щодо їх існування. Просить визнати договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 22 квітня 2004 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1073 удаваним та вважати укладений правочин договором купівлі-продажу. Також визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності по частині житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Позивачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_5 . В шлюбі вони за спільні кошти купили будинок за 1500 грн. Зробили ремонт і в ньому проживали. У 2021 році шлюб з чоловіком розірвали. Ще у 2018 році чоловік поїхав в Польщу. Вона залишилась проживати в даному будинку. Коли виникла суперечка з матір`ю чоловіка, вона дізналась, що будинок її чоловіку подарований ОСОБА_3 . При укладенні договору вона присутня не була, оскільки була вдома з дитиною. 
Відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що у 2001 продала будинок ОСОБА_5 за 1500 грн. При укладенні договору в нотаріуса, останній розмовляв з нотаріусом, щоб було дешевше оформлення. Наголосила, що ОСОБА_5 не є її родичем, будинок йому продала за кошти. При укладенні договору в нотаріуса позивачки не було.
Свідок ОСОБА_6 пояснив, що в квітні 2001 його дружина продала будинок ОСОБА_5 за 1500 грн. Кошти ОСОБА_5 давав в нотаріуса. Дружини ОСОБА_5 в нотаріуса не було.
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що їй відомо що ОСОБА_4 придбали будинок з своїм чоловіком за спільні кошти. Коли позивач розлучилась з чоловіком, то так і продовжувала проживати в будинку, господарювати. 
Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Томашпільського районного суду від 25 червня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.19-21).
Зідно договору дарування від 22 квітня 2026 року, посвідченого державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори Іськовою Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1073. ОСОБА_3 дарувальник та ОСОБА_5 обдарований склали договір про таке: ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці (а.с.10).
З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що власником домоволодіння в АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Підстава виникнення права власності договір дарування (а.с.11) .
Також судом оглянуто копію домової книги та виписку з погосподарської книги № 2 на 2021-2025 роки, де зазначено що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 (а.с.12-14).
Так, ст. 117 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Частиною другою ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Предметом позову у справі є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та визнання права власності на частку в спільній сумісній власності подружжя подружжя, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, а не договір дарування.
Відповідно до положень ст. 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.
Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Відповідно до ч.1 ст. 202, ч. 3 ст 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Тлумачення змісту ст. 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 05.01.2023 р. у справі № 711/7715/20.
Враховиючи вищевикладене, оцінивши всі належні та допустимі докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено, що ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 1500 грн за купівлю будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , про що в судовому засіданні підтвердила сама відповідачка ОСОБА_3 . Також продаж будинку ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_6 , чоловік відповідачки.
Що стосується вимоги про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 13 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного зцивільного обороту.О б`єктом права спільної сумісної власностіє заробітнаплата,пенсія,стипендія,інші доходи,одержані одниміз подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення
Під час слухання справи позивач та його представник обґрунтували удаваність договору дарування житлового будинку, який був вчинений ОСОБА_5 з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, оскільки ОСОБА_5 передав ОСОБА_3 грошові кошти для переходу до нього права власності на житловий будинок. Тобто дії сторін договору дарування були спрямовані саме на укладення договору купівлі-продажу, оскільки житловий будинок перейшов у власність не безоплатно, а за грошові кошти (оплатно).
Крім того, позивач та його представник довели, що укладаючи удаваний договір дарування та приховуючи договір купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_5 діяв недобросовісно і порушив майнові права позивача, оскільки внаслідок укладення спірного договору дарування право власності на житловий будинок переходить виключно до ОСОБА_5 (майно набуте внаслідок договору дарування відповідно до ч. 1 ст. 47 СК України є особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям), а майно набуте за договором-купівлі-продажу у період шлюбу відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності. Тому уклавши договір дарування ОСОБА_5 порушив право власності позивача на житловий будинок. 
Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що між сторонами укладено саме договір купівлі-продажу, а житловий будинок придбаний в інтересах сім`ї і за спільні кошти подружжя, то вказаний житловий будинок відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, тому вважає за можливе визнати за ОСОБА_4 на частину житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 .
Не підлягає задоволенню заявлена позивачем вимога про визнання права власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_5 , оскільки останній з таким питанням до суду не звертався. Вирішувати питання щодо права власності без прохання самого відповідача, суд не може.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач просить судові витрати залишити за нею, суд залишає судовий збір за позивачем.
На підставі ст. ст. 57, 60-61, 63, 69-71 СК України, ст. ст. 235, 655, 717, 719 ЦК України, керуючись ст. ст. 4, 19, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, задовольнити частково.
Визнати договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 22 квітня 2004 року державним нотаріусом Томашпільської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 1073 удаваним та вважати укладений правочин договором купівлі-продажу.
Визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
В решті позовних вимог відмовити.
Судовий збір залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Суддя І.В.Скаковська
Повний текст рішення виготовлено 27 травня 2026 року.