справа № 991/2003/26
провадження № 22-ц/991/21/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року         м. Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі: 
головуючого - судді Семенникова О.Ю., 
суддів Калугіної І.О., Михайленка Д.Г., 
за участю секретаря судового засідання Ляшинської А.Ю.,
відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_1 адвоката Мостової І.О., 
представника ОСОБА_2 адвоката Ясиновського П.В., 
прокурора Кедрука В.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мостової Ірини Олександрівни на ухвалу Вищого антикорупційного суду (головуючий суддя Сікора К.О., судді Литвинко Т.В., Мовчан Н.В.) від 13 березня 2026 року (судове рішення ухвалено у м.Києві, дата складання повного тексту ухвали 18 березня 2026 року) про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2026 року частково задоволено заяву прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (далі - САП) Кедрука В.В. про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Зазначеною ухвалою накладено арешт на активи, а саме: частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ GLE 43 AMG, що зареєстровані за ОСОБА_1 ; а також на нерухоме майно, що зареєстроване за ОСОБА_2 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 .
Крім того, суд першої інстанції заборонив переміщення зазначеного транспортного засобу за межі території України.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором заявлено намір звернутися до суду з позовом про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави на суму 7 525 633,91 грн., при цьому на момент розгляду заяви про забезпечення позову відповідний позов до суду подано не було.
Також суд першої інстанції зазначив, що з огляду на характер заявлених вимог та обставини справи існує ризик відчуження майна відповідачем та членами його сім`ї.
При цьому суд врахував, що ОСОБА_1 тривалий час обіймав посади в органах прокуратури, є обізнаним із правовими наслідками визнання активів необґрунтованими та процедурою звернення стягнення на майно, що, на переконання суду, свідчить про наявність ризику вчинення дій, спрямованих на відчуження такого майна.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначене майно.

Вимоги апеляційної скарги, доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_1 адвокат Мостова І.О. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2026 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник посилався на те, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність ризику ускладнення чи унеможливлення виконання майбутнього рішення суду, оскільки відповідні доводи прокурора мають припущений характер та не підтверджені належними доказами.
Крім того, на думку представника, суд першої інстанції з порушенням вимог ч.3 ст.151 ЦПК наклав арешт на майно, яке не є предметом спору, без належного обґрунтування неможливості накладення арешту саме на активи, які прокурор вважає необґрунтованими.
Також зазначає, що частина арештованого майна належить ОСОБА_2 , яка не є відповідачем у справі, а загальна вартість майна, на яке накладено арешт, істотно перевищує розмір майбутніх позовних вимог, що свідчить про неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову.
У зв`язку з цим особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає оскаржувану ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Позиції учасників справи.
Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мостова І.О. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити її у повному обсязі з підстав, наведених у ній.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ясиновський П.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, посилаючись на обґрунтованість викладених у ній доводів, вважали її такою, що підлягає задоволенню.
Представник позивача прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Кедрук В.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Мотиви суду.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами і перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали провадження та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Суд апеляційної інстанції виходить з того, що предметом апеляційного перегляду у цій справі є правильність застосування судом заходів забезпечення позову на момент постановлення оскаржуваної ухвали.
Згідно зі ст.149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо їх невжиття може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду чи ефективний захист прав або інтересів позивача.
Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на активи, які є предметом спору, або інші активи у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави (п.1-1 ч.1 ст.150 ЦПК).
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК).
Відповідно до ч.3, ч.4 ст.151 ЦПК заява про забезпечення позову повинна відповідати вимогам процесуального закону, а особа має право запропонувати альтернативний спосіб забезпечення позову, зокрема шляхом внесення грошових коштів.
Заява про забезпечення позову може бути подана до подання позовної заяви (ч.4 ст.152 ЦПК).
Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову суд не здійснює розгляду спору по суті та не надає оцінки доводам щодо правомірності набуття активів чи їх належності, оскільки такі обставини підлягають встановленню під час розгляду справи по суті.
Для цілей цієї категорії справ термін «активи» охоплює, зокрема, грошові кошти поряд з іншим майном, майновими правами та нематеріальними активами (п.1 ч.8 ст.290 ЦПК).
Системний аналіз наведеного визначення поняття «активи» свідчить про те, що грошові кошти віднесені законодавцем до самостійних об`єктів правового регулювання у цій категорії справ нарівні з іншими видами активів.
Таке нормативне регулювання виключає підхід, за яким грошові кошти можуть розглядатися виключно як похідний або допоміжний спосіб реалізації позовних вимог, і вказує на можливість їх самостійного виступу як предмета відповідних позовних вимог.
Отже, при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову грошові кошти розглядаються нарівні з іншими видами активів та можуть бути самостійним об`єктом забезпечення.
З матеріалів провадження вбачається, що, звертаючись із заявою про забезпечення позову, прокурор обґрунтовував майбутні позовні вимоги необхідністю стягнення в дохід держави активів, вартість яких, за наведеними у заяві відомостями, становить 7 525 633,91 грн.
При цьому наведена сума визначена заявником як вартісне вираження активів, які, на його думку, набуті без достатніх законних підстав.
Як убачається зі змісту заяви про забезпечення позову, наведена заявником сума у розмірі 7 525 633,91 грн. не є довільною, а визначена за результатами здійсненого розрахунку різниці між вартістю активів та законними доходами із урахуванням відомих витрат, що ґрунтується на проаналізованих заявником відомостях про доходи, витрати та набуті активи відповідних осіб.
Отже, характер майбутніх позовних вимог у цій справі визначається визнанням активів необґрунтованими та їх стягненням у дохід держави, при цьому зі змісту заяви про забезпечення позову вбачається, що прокурор виходив із того, що такі активи підлягатимуть стягненню у грошовому вираженні.
Наведене заявником вартісне вираження таких активів відображає обсяг відповідних вимог та підлягає врахуванню при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову.
З урахуванням викладеного колегія суддів, оцінюючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.151 ЦПК у зв`язку з накладенням арешту на майно, яке, на думку апелянта, не є предметом спору, виходить з такого.
Прокурор визначив обсяг майбутніх позовних вимог у грошовому вираженні, що відображає вартість активів, які, за його твердженням, підлягають стягненню в дохід держави.
За таких обставин накладення арешту на майно, вартість якого співвідноситься із обсягом майбутніх позовних вимог, саме по собі не свідчить про вихід суду першої інстанції за межі заявленого обсягу позовних вимог, а спрямоване на забезпечення виконання можливого рішення суду.
Зі змісту поданої прокурором заяви вбачається, що ним наведено відомості щодо вартості майна, на яке заявлено клопотання про накладення арешту, що дозволяло суду першої інстанції оцінити співвідношення вартості такого майна із обсягом заявлених вимог та дійти висновку про співмірність обраного заходу забезпечення позову.
При цьому визначення прокурором позовних вимог у грошовому вираженні зумовлює можливість забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, вартість якого є співмірною із заявленими вимогами, у зв`язку з чим у такому випадку значення має саме вартісна відповідність такого майна обсягу позовних вимог, а не його тотожність активам, що є предметом позову.
Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до положень ч.3 ст.292 ЦПК у разі неможливості звернення стягнення безпосередньо на активи, які є предметом спору, таке стягнення може бути звернено на інші активи, що відповідають їх вартості, що обумовлює можливість накладення арешту саме на таке майно.
Отже, застосування судом першої інстанції заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на відповідне майно не свідчить про порушення вимог ч.3 ст.151 ЦПК.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності тотожності між активами, які, за твердженням прокурора, підлягають стягненню у межах майбутніх позовних вимог та визначені ним у грошовому вираженні, та майном, на яке накладено арешт, суд виходить з такого.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК). Водночас у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту не лише на активи, які є предметом спору, а й на інші активи (п.1-1 ч.1 ст.150 ЦПК).
Зазначені положення процесуального закону не встановлюють обов`язкової вимоги тотожності між активами, які враховуються при визначенні обсягу позовних вимог, та майном, на яке накладається арешт, а вимагають забезпечення співмірності відповідного заходу.
У цьому контексті визначення заявником обсягу майбутніх позовних вимог у грошовому вираженні обумовлює оцінку саме вартості активів, а не їх індивідуальної тотожності.
За таких обставин відсутність тотожності між зазначеними активами та майном, на яке накладено арешт, сама по собі не свідчить про порушення вимог процесуального закону.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про необхідність тотожності між активами, які, за твердженням прокурора, підлягають стягненню у межах майбутніх позовних вимог, та майном, на яке накладено арешт, не ґрунтуються на правильному розумінні змісту та вимог процесуального закону, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вартості майна, на яке накладено арешт, обсягу майбутніх позовних вимог, колегія суддів виходить з того, що законність і обґрунтованість застосованих заходів забезпечення позову підлягає перевірці виходячи з обставин, які існували на момент постановлення оскаржуваної ухвали.
З матеріалів провадження вбачається, що, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наданих заявником відомостей про вартість майна та не мав у своєму розпорядженні інших даних, які б свідчили про іншу вартість чи співвідношення такого майна із обсягом позовних вимог.
Водночас колегія суддів враховує, що співмірність заходу забезпечення позову не передбачає повної відповідності вартості майна, на яке накладається арешт, обсягу позовних вимог, а полягає у розумному співвідношенні між ними.
Посилання апелянта на іншу вартість відповідного майна, у тому числі з урахуванням наданих ним висновків оцінки, отриманих після постановлення оскаржуваної ухвали, не можуть бути підставою для її скасування, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність застосованого заходу забезпечення позову виходячи з обставин, які існували на момент його застосування.
Такі доводи можуть бути враховані при вирішенні питання про зміну або скасування заходів забезпечення позову в порядку, передбаченому процесуальним законом, однак самі по собі не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали.
Посилання на наявність у відповідачів грошових коштів, достатніх для забезпечення можливого виконання рішення суду, не спростовує правомірності застосованого заходу забезпечення позову.
Відповідно до ч.4 ст.151 ЦПК особа має право запропонувати суду альтернативний спосіб забезпечення позову, зокрема шляхом внесення грошових коштів у розмірі, співмірному із заявленими вимогами.
Водночас з матеріалів провадження вбачається, що відповідачі таким правом не скористалися та відповідних клопотань до суду першої інстанції не подавали.
З огляду на викладене наведені доводи не свідчать про незаконність обраного судом заходу забезпечення позову та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності застосованого заходу забезпечення позову, колегія суддів виходить з того, що накладений арешт має тимчасовий характер, спрямований на гарантування виконання можливого рішення суду та не призводить до фактичного позбавлення права власності.
Застосований захід забезпечення позову полягає передусім в обмеженні права розпорядження відповідним майном, зокрема його відчуження, що об`єктивно пов`язано з необхідністю збереження такого майна до вирішення спору по суті.
Водночас він не передбачає обмеження володіння та користування майном, а відтак не створює істотного втручання у звичайну господарську чи побутову діяльність відповідних осіб.
Щодо встановленої судом першої інстанції заборони переміщення транспортного засобу за межі території України слід зазначити, що такий захід спрямований на недопущення вибуття майна з-під юрисдикції України та унеможливлення виконання можливого рішення суду, а тому перебуває у безпосередньому зв`язку з метою забезпечення позову.
За наведених умов застосовані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами, спрямовані на досягнення легітимної мети та не свідчать про надмірне втручання у права відповідних осіб.
Оцінюючи правомірність накладення арешту на майно, зареєстрованого за ОСОБА_2 , колегія суддів виходить з такого.
З матеріалів провадження вбачається, що прокурор, обґрунтовуючи майбутні позовні вимоги, виходив із того, що активи набувались ОСОБА_1 за участю членів його сім`ї, зокрема дружини - ОСОБА_2 , яка перебуває з ним у шлюбі з 22 листопада 2003 року, а також зазначав про набуття активів членами сім`ї за його дорученням.
У цьому контексті майно, зареєстроване за ОСОБА_2 , заявник пов`язував із обставинами набуття активів, які, на його думку, підлягають стягненню в дохід держави.
Крім того, наведені у заяві відомості свідчать про те, що обґрунтування необхідності застосування заходів забезпечення позову охоплює не лише безпосередньо набуті активи, а й обставини їх придбання із залученням пов`язаних осіб, зокрема членів сім`ї, що враховувалося судом першої інстанції при вирішенні цього питання.
При цьому на стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не зобов`язаний встановлювати вичерпний обсяг прав чи підстав набуття такого майна, а оцінює наявність обґрунтованого зв`язку між відповідними активами та обставинами, на які посилається заявник.
Відповідно до ч.4 ст.290 ЦПК позов про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави може бути пред`явлено не лише до особи, уповноваженої на виконання функцій держави, а й до іншої фізичної особи, яка набула такі активи за її дорученням або щодо якої така особа може прямо чи опосередковано вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними.
З урахуванням того, що застосування заходів забезпечення позову у цій категорії справ спрямоване на гарантування виконання можливого рішення суду у межах обсягу позовних вимог, визначеного заявником, накладення арешту на зазначене майно узгоджується з характером таких вимог та їх вартісним вираженням.
За таких обставин оформлення майна на іншу особу, пов`язану з відповідачем сімейними відносинами, саме по собі не виключає можливості застосування заходів забезпечення позову.
Додатково колегія суддів враховує, що у подальшому ОСОБА_2 була залучена до участі у справі як відповідач, що узгоджується з обставинами, на які посилався заявник, обґрунтовуючи необхідність застосування заходів забезпечення позову, однак саме по собі це не впливає на оцінку правомірності таких заходів, яка здійснюється виходячи з обставин, що існували на момент їх застосування.
Застосований захід забезпечення позову у цій частині спрямований на збереження майна до вирішення справи по суті та не виходить за межі мети такого забезпечення.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризиків, суд враховує, що прокурор, звертаючись із заявою про забезпечення позову, зазначав про намір пред`явити позов про стягнення в дохід держави грошових коштів у значному розмірі, а особи, щодо яких вирішується питання про застосування заходів забезпечення позову, не позбавлені можливості відчужувати належне їм майно, а також вживати заходів щодо розпорядження майном, зареєстрованим на інших осіб, пов`язаних із ними, або іншим чином змінювати правовий статус такого майна.
Для цілей застосування заходів забезпечення позову достатнім є встановлення об`єктивної можливості вчинення таких дій, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, без необхідності доведення фактичного вчинення відповідних дій.
За таких обставин існує ризик того, що до моменту виконання можливого рішення суду відповідне майно може бути відчужене, приховане або іншим чином стати недоступним для виконання такого рішення.
Відтак, всупереч доводам апеляційної скарги, не можна вважати, що ризики ускладнення або неможливості виконання можливого рішення суду є відсутніми.
З огляду на викладене колегія суддів виходить з того, що за відсутності відповідних обмежень особи, щодо яких вирішується питання про застосування заходів забезпечення позову, зберігають можливість вільно розпоряджатися майном, у тому числі змінювати його належність або правовий режим, що у подальшому ускладнить або унеможливить виконання рішення суду. Саме запобігання таким наслідкам і становить мету застосування заходів забезпечення позову у цій справі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення позову, діяв у межах наданих йому процесуальних повноважень, правильно визначив характер позовних вимог, обрав допустимий та співмірний захід забезпечення позову, спрямований на досягнення його мети, та врахував наявність відповідних ризиків.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
За ч.1 ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишення оскаржуваної ухвали без змін, оскільки наведені у ній доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не свідчать про її незаконність чи необґрунтованість.
Керуючись ст.374, 375, 381-384 ЦПК, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 13 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення її повного тексту.

Судді:

___________ ___________ _______________
Семенников О.Ю. Калугіна І.О. Михайленко Д.Г.

Повний текст цієї постанови складено 04 травня 2026 року.