Номер провадження 2/754/4011/26
Справа №757/30588/25-ц
РІШЕННЯ 
Іменем України

26 травня 2026 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого - судді Скрипки О.І.,
при секретарі Моторенко К.О., 
за участю
представника позивачів Кузьменка С.І. ,
представника відповідача Пержоли В.С. ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення внесеної передоплати, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи до Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі по тексту - ПрАТ «ХК «Київміськбуд» про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення внесеної передоплати.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.02.2022 року між позивачами та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 27569/РН-К на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 (Перша черга будівництва. Коригування). Позивачі набули право власності на майнові права в частках по кожен. 
Як зазначає позивач, на виконання умов договору 11.02.2022 року ними було сплачено грошові кошти в розмірі 700 000,00 грн. (по 350 000,00 грн. кожним) та виконано у повному обсязі свої зобов`язання щодо сплати вартості майна за договором. Однак, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, будівельні роботи на об`єкті не ведуться. 04.06.2025 року та 16.06.2025 року представником позивачів Кузьменком С.І. на адресу відповідача було направлено претензії про розірвання договору та повернення грошових коштів, проте відповіді не було надано. 
Посилаючись на викладені обставини та положення ст.625 ЦК України, позивачі просять суд розірвати укладений між ПрАТ «Київміськбуд» та ними попередній договір купівлі-продажу квартири договір купівлі-продажу майнових прав № 27569/РН-К від 11.02.2022 року; стягнути з ПрАТ «Київміськбуд» на користь кожного з позивачів суму внесених грошових коштів за вказаним договором в розмірі по 350 000,00 грн., суму інфляційних втрат в розмірі по 62 941,40 грн., 3 % річних в розмірі по 26 321,92 грн., а всього по 449 737,92 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 27.06.2025 року справу передано до Деснянського районного суду м.Києва для розгляду за підсудністю.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.09.2025 року позовну заяву залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.10.2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачам.
Постановою Київського апеляційного суду від 15.12.2025 року вищевказану ухвалу скасовано, справу направлено для продовження розгляду до того ж суду.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
13.03.2026 року до суду надійшов відзив представника відповідача Пержоли В.С. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на помилковість та хибність обґрунтувань позовних вимог, а також зазначив, що компанія письмово повідомляла представника позивачів про обставини, через які неможливо було виконати взяті на себе зобов`язання вчасно (через причини та існуючі обставини, що виникли не по волі відповідача) та із запевненням про обов`язкове виконання взятих зобов`язань. На підставі вищезазначеного, представник відповідача не погоджується на розірвання Договору в судовому порядку та ще й з проведенням додаткових витрат (інфляційні витрати та річні), які є обтяжливими для Компанії у порівнянні із загальною сумою самого Договору.
Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
20.03.2026 року до суду надійшла відповідь представника позивачів Кузьменка С.І. на відзив. У даній відповіді представник позивача стверджує про наявність правових підстав та фактичних обставин для розірвання договору, а також законність нарахувань інфляційних втрат та 3 % річних, в зв`язку із чим просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.04.2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
20.04.2026 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивачі просили розірвати оспорюваний договір, а також стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів суму сплачених коштів в розмірі 350 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 205 454,15 грн., 3 % річних в розмірі 43 984,93 грн., а всього по 599 439,,08 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката та судові витрати.
В судовому засіданні представник позивачів Кузьменко С.І. уточнені позовні вимоги підтримав, а також просив вважати правильною назву оспорюваного договору - договір купівлі-продажу майнових прав.
Представник відповідача Пержола В.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11.02.2022 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (покупці) та ПрАТ «ХК «Київміськбуд» (компанія) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 27569/РН-К.
Відповідно до пункту 1.1 цього договору компанія продає, а покупці придбають майнові права на об`єкт нерухомого майна на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 (Перша черга будівництва. Коригування), на умовах та в порядку, що визначені у цьому договорі. Покупці набувають право власності на майнові права у частках по 1/2 кожен.
Пунктом 1.2 договору передбачено, що під майновими правами сторони розумітимуть право набути у власність закріплений за покупцями об`єкт після введення об`єкту будівництва в експлуатацію шляхом державної реєстрації такого права на підставі цього договору.
Згідно з пунктом 1.3 договору об`єкт має наступні характеристики: № квартири - 158; поверх - 15; кількість кімнат - 1; загальна проектна площа - 42,60 кв. м; план приміщення - викопіювання з проектної документації.
Згідно із пунктом 3.1 договору, на дату його підписання вартість майнових прав на об`єкт складає 1 259 367,62 грн., в тому числі ПДВ 209 894,60 грн., виходячи з вартості майнових прав за 1 кв. м - 29 562,62 грн., в тому числі ПДВ - 4927,10 грн. 
Розділом 3 договору сторонами був визначений порядок розрахунків.
Відповідно до пункту 3.2 договору, покупці зобов`язуються здійснити перший платіж в розмірі 629 683,81 грн., що складає 50 % вартості майнових прав (21,30 кв. м) протягом 4 банківських днів після підписання цього договору, у строк по 17 лютого 2022 року.
Подальші оплати мали здійснюватись помісячно 17 числа кожного місяця по 17.07.2022 року включно.
Як визначено пунктом 2.4.2 договору, покупець має право до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію відмовитись від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору, про що укладається відповідна угода, та у строк 90 календарних днів отримати кошти, що були сплачені за цим договором, з вирахуванням 5 % від внесеної суми на користь компанії у якості штрафу.
Пунктом 5.2.3 договору передбачено, що зобов`язання за цим договором припиняються у разі одностороннього розірвання договору з ініціативи покупця або компанії.
Згідно із пунктом 6.1 договору визначено, що запланований термін прийняття в експлуатацію об`єкту будівництва - грудень 2023 року.
На виконання умов вказаного вище договору 11.02.2022 року позивачі сплатили по 350 000,00 грн. кожний, що підтверджується квитанціями № ПН44205 та № ПН44117 від 11.02.2022 року.
Встановлено, що станом на час звернення позивачами до суду будівельні роботи щодо будівництва квартири, що є предметом договору, відповідачем не проводяться.
04.06.2025 року та 16.06.2025 року представник позивачів - адвокат Кузьменко С.І. направив на адресу ПрАТ «ХК «Київміськбуд» претензію про розірвання договору та повернення покупцю сплачених грошових коштів по договору купівлі-продажу майнових прав.
13.06.2025 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» надало представнику позивачів листа, в якому повідомило, що компанія не відмовляється від своїх зобов`язань за договору купівлі-продажу майнових прав № 27569/РН-К та не приймає пропозицію про його розірвання.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачі просили задовольнити їх вимоги, вказуючи на те, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, що полягає у зупиненні будівництва.
Представник відповідача проти даних тверджень заперечував, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними.
Вирішуючи спір по суті, суд керується наступними нормами права. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.
Згідно з статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків (стаття 612 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Згідно із частиною третьою статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частин другої, третьої, четвертої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюються або припиняються з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз зазначених норм матеріального свідчить про те, що якщо укладеним між сторонами договором передбачено розірвання договору в односторонньому порядку і зацікавленою стороною дотримано порядок його розірвання, він відповідно є розірваним у порядку, визначеному договором.
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 зазначено, що односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Вивчивши зміст договору купівлі-продажу майнових прав, судом встановлено, що умовами пунктів 2.4.2 та 5.2.3 договору передбачено право на одностороннє розірвання договору за ініціативою покупців, зокрема, до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію з поверненням сплачених за договором коштів, а позивачі скористались цим правом, направивши відповідне повідомлення відповідачу.
Суд також зауважує, що положеннями пункту 2.4.2 договору передбачено право покупця відмовитися від остаточної сплати вартості майнових прав на об`єкт шляхом розірвання цього договору до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Доказів того, що спірний об`єкт будівництва станом на дату направлення заяви позивача про розірвання договору, чи на дату судового розгляду був прийнятий в експлуатацію матеріали справи не містять.
Отже, укладаючи вказаний договір, сторони погодили можливість припинення договірних відносин за ініціативою покупця до настання визначеної події, введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що є проявом принципу свободи договору та обов`язковості погоджених сторонами умов.
Користуючись наданим договором правом, позивачі звернулись до відповідача із повідомленням про відмову від договору шляхом його розірвання.
Водночас відповідач, отримавши такі претензії, не вчинив жодних дій, спрямованих на реалізацію передбаченого договором механізму розірвання та відмовився від розірвання договору, фактично проігнорувавши волевиявлення позивачів та не запропонувавши жодних альтернативних умов для врегулювання відповідних правовідносин.
Суд відхиляє також посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не ухиляється від укладення основного договору купівлі-продажу квартири та робить все можливе для завершення будівельних робіт та здачу будинку в експлуатацію, оскільки договором купівлі-продажу майнових прав не обумовлено можливість ініціювання покупцем розірвання попереднього договору певними підставами.
Зазначене дає підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав та стягнення з відповідача на користь позивачів внесених грошових коштів в розмірі по 350 000,00 грн. кожному.
При цьому суд не вбачає підстав для відрахування із вказаної суми на відповідача користь штрафу у розмірі 5%.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник зобов`язаний передати кредиторові у разі порушення ним зобов`язання.
Згідно з положеннями частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Аналіз наведених норм права свідчить, що неустойка за своєю правовою природою є способом забезпечення виконання зобов`язання та водночас формою цивільно-правової відповідальності, яка застосовується виключно у випадку порушення зобов`язання.
Разом із тим, як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивачі реалізували передбачене пунктом 2.4.2 договору право на відмову від договору до введення об`єкта будівництва в експлуатацію, тобто діяли у межах погоджених сторонами умов договору, а не у спосіб, що свідчить про порушення зобов`язання.
За таких обставин підстави для застосування до позивача заходів цивільно-правової відповідальності у вигляді штрафу відсутні, оскільки відмова від договору в даному випадку є правомірною та прямо передбаченою сторонами, а не наслідком невиконання чи неналежного виконання зобов`язання.
Інше тлумачення умов договору фактично призвело б до встановлення відповідальності за реалізацію стороною свого договірного права, що суперечить засадам цивільного законодавства, зокрема, принципам справедливості, добросовісності та розумності.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, який зазначав про недопустимість застосування неустойки у випадках правомірної відмови від зобов`язання або реалізації стороною передбаченого договором права на його припинення (див. постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 591/3176/17, від 21 квітня 2021 року № 552/6997/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 552/3453/19, від 24 листопада 2021 року у справі № 191/2617/19).
Крім того, за умовами договору відповідач мав право на утримання штрафних санкцій у вигляді 5% від суми, внесеної за цим договором, лише в разі підписання сторонами відповідної угоди про розірвання договору, на що відповідач, в порушення п. 2.4.2 не погодився, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині.
Що ж стосується вимог позивачів про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то суд дійшов наступних висновків.
За змістом положень частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У статті 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов`язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов`язань.
В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.
Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
Тобто порушенням грошового зобов`язання є невиконання боржником обов`язку сплатити грошові кошти.
Натомість, стягнення попередньої оплати за договором не є наслідком порушення грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав - повернення сплаченого авансу за невиконані роботи. За своєю суттю обов`язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобов`язання.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України, що відображено у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 3-357гс15, від 16 вересня 2024 року у справі № 3-90гс14, а також Верховний Суд, що відображено у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 916/75/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 923/1151/17.
Крім того, обов`язок щодо прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію не є грошовим зобов`язанням.
Суд зазначає, що втрати від інфляції та 3 % річних також не є збитками в розумінні положень статті 22 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192, ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
Отже, інфляційні втрати та три проценти річних не є збитками в розумінні частини другої статті 22 ЦК України, а за своєю правовою природою є санкціями за неналежне виконання грошового зобов`язання.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів інфляційних втрат і 3 % річних за договором купівлі-продажу майнових прав № 27569/РН-К від 11.02.2022 року.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме розірвання договору купівлі-продажу майнових прав №27569/РН-К від 11.02.2022 року, укладеного між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також стягнення з відповідача на користь позивачів суму грошових коштів в розмірі по 350 000,00 грн. кожному. В іншій частині позовних вимог належить відмовити. Інші доводи сторін на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю чи відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат.
При поданні позову позивачем ОСОБА_3 сплачено судовий збір у розмірі 5708,58 грн., а також кожним з позивачем понесено документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 6000,00 грн.
Оскільки судом позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача на користь позивача ОСОБА_3 належить стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 4711,20 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4751,64 грн., на користь позивача ОСОБА_4 належить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 4751,64 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - задовольнити частково.
Розірвати договір купівлі-продажу майнових прав №27569/РН-К від 11.02.2022 року, укладений між Приватним акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (код ЄДРПОУ 23527052) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , внесені грошові кошти (передоплата) за договором купівлі-продажу майнових прав №27569/РН-К від 11.02.2022 року в розмірі 350000 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4711,20 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 4751,64 грн.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (код ЄДРПОУ 23527052) на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , внесені грошові кошти (передоплата) за договором купівлі-продажу майнових прав №27569/РН-К від 11.02.2022 року в розмірі 350000 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 4751,64 грн.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено та підписано 27 травня 2026 року.

Суддя: