Справа №333/3086/26
Провадження №2/333/3295/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 червня 2026 року м.Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючої судді Варнавської Л.О., 
за участю секретаря судового засідання Яблуновської А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
20.03.2026 року до суду надійшла позовна заява ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №2000250584 від 01.12.2012 року в розмірі 80 018,48 грн, а також судових витрат – 2662,40 грн., та витрат на правничу допомогу у розмірі – 7000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 01.12.2012 між АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2000250584, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти розміром 2335 грн., з першою сумою погашення за рахунок власних коштів 800 грн., строком на 10 місяці з процентною ставкою 0,01 % річних та 3% комісії щомісячно. Загальна сума кредиту складає – 1688,50 грн.
15.03.2024 між АТ «ОТП БАНК» та позивачем укладено Договір факторингу №15/03/24, у відповідності до якого АТ «ОТП БАНК» відступило ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги за кредитним договором №2000250584 від 01.12.2012. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №15/03/24 від 15.03.2024 позивач набув право грошової вимоги до відповідача в розмірі заборгованості 62 018,74 грн, яка складається з: 32000,00 грн – сума заборгованості за тілом кредиту; 30018,74 грн – сума заборгованості за відсотками. Всупереч умовам вищезазначеного договору, відповідач свої зобов`язання не виконав. Після відступлення прав вимоги за цим договором відповідачем не здійснювалось платежів на погашення заборгованості. Тому, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за вищезазначеним договором у загальному розмірі 62 018,74 грн, судові витрати зі сплати судового збору розміром 2 662,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу розміром 7 000,00 грн.
Ухвалою суду від 23.03.2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу час 15 днів для скерування до суду відзиву на позовну заяву з моменту отримання ухвали суду.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просить суд розглядати справу за його відсутності та згоден на заочний розгляд справи. Через канцелярію суду додатково надав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на позовних вимогах.
Відповідач ОСОБА_1 була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток за номером телефону, електронною адресою, зазначеними нею при укладенні кредитного договору, а також шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному вебсайті «Судова влада України». Крім того, процесуальні документи направлялися через передбачені законом електронні засоби комунікації. Відомостей про неможливість доставки повідомлень або зміну відповідачем контактних даних матеріали справи не містять.
Також дані РНОКПП відповідача внесені у обліково-статистичну картку в програмі документообігу загальних судів «Д-3», що забезпечує його можливість отримувати всі процесуальні документи в застосунку «Дія». 
Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.
Позивач посилається на те, що 01.12.2012 між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2000250584. 
Натомість з наданого суду доказу: Договору про надання споживчого кредиту за №№2000250584 вбачається що між ПАТ ОТП Банк та ОСОБА_1 цей договір укладено 24.07.2012 року.
Кредитний договір №2000250584 від 24.07.2012 та графік платежів, який є Додатком №1 до договору №2000250584 від 24.07.2012 підписано відповідачкою власноручним підписом.
Також, 24.07.2012 року сторони підписали договір комплексного страхування позичальника №2000250584.
Крім того, 24.07.2012 відповідачкою також підписано згоду-дозвіл на обробку персональних даних та опитувальний лист фізичної особи.
Підтвердженням початку виконання договору споживчого кредиту є також фіскальний чек про сплату відповідачем ОСОБА_1 першого внеску у розмірі – 800 грн., від 24.07.2012 року.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України, встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.
Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.
Обґрунтовуючи право на стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором №2000250584 від 01.12.2012 року, позивач надав суду копію договору факторингу №15/03/2024 укладеного 15.03.2024 між акціонерним товариством «ОТП Банк» і ТОВ «Діджи Фінанс», за яким первісний кредитор передав, а Фактор (Новий кредитор) прийняв право грошової вимоги, що належить Клієнту, і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між первісним кредитором і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників за договором факторингу №15/03/24 від 15.03.2024 позивач набув право грошової вимоги до відповідача за договором №2000250584 від 01.12.2012 на загальну суму 80 018,48 грн.
Одночасно, позивачем не надано зокрема самого кредитного договору №2000250584 від 01.12.2012 року, за яким позивач просить стягнути заборгованість в загальному розмірі 80 018,48 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 49 627,90 грн, та заборгованість за відсотками 30 390,58 грн., що позбавляє суд можливості встановити, по-перше сам по собі факт події укладення такого кредитного договору, та по-друге умови визначені договором (в т.ч. розмір наданого кредиту, відсоткову ставку, строк кредитування, тощо).
Суд критично оцінює доводи позивача та надані ним докази, оскільки останні не підтверджують належними та допустимими доказами ані факту укладення між сторонами саме кредитного договору №2000250584 від 01.12.2012 року, ані обсягу та структури заявленої до стягнення заборгованості.
Так, звертаючись до суду із даним позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» посилається на те, що між АТ «ОТП Банк» та відповідачем 01.12.2012 року було укладено кредитний договір №2000250584, право вимоги за яким перейшло до позивача на підставі договору факторингу №15/03/24 від 15.03.2024 року.
Разом з тим, у порушення вимог статей 76, 77, 81 ЦПК України позивачем не надано суду належного доказу існування саме кредитного договору №2000250584 від 01.12.2012 року, за яким заявлено вимоги про стягнення заборгованості.
Натомість матеріали справи містять копію договору про надання споживчого кредиту №2000250584, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 24.07.2012 року, а також додатки до нього, зокрема графік платежів, договір страхування, згоду на обробку персональних даних та інші документи. 
Таким чином, між відомостями, викладеними у позовній заяві, та письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, наявні істотні суперечності щодо дати укладення договору, його змісту та умов кредитування, які позивачем не усунуті та належним чином не пояснені.
Крім того, позивачем не надано належного та детального розрахунку заборгованості із зазначенням періодів нарахування процентів, здійснених платежів, залишку заборгованості після кожної операції, а також первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували рух коштів за кредитним рахунком відповідача.
Сам по собі витяг з реєстру боржників до договору факторингу не є належним та достатнім доказом існування кредитного зобов`язання, його дійсного розміру та безспірності заявленої до стягнення заборгованості, оскільки такий документ складений безпосередньо сторонами договору факторингу та не підтверджує первинних підстав виникнення боргу.
Суд також враховує, що відповідно до статей 512, 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора лише в тому обсязі та на тих умовах, які існували на момент переходу права вимоги. Водночас відсутність належних доказів існування первісного зобов`язання та його умов унеможливлює встановлення обсягу прав, які фактично перейшли до позивача.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами ані факту виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем у заявленому розмірі, ані правових підстав для його стягнення.
Відповідно до положень статей 12, 13, 76–81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а суд не вправі збирати докази на підтвердження позовних вимог замість позивача.
Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» у повному обсязі.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.4, 13, 81, 141, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

вирішив:
В задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повне судове рішення складене 03.06.2026 року.

Суддя Комунарського районного суду 
м. Запоріжжя Л.О. Варнавська