Провадження номер № 2/0186/148/26 
Справа № 186/1711/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м.Шахтарське.
Шахтарський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої – судді Янжули С.А.,
при секретарі – Лиман Н.П.,
з участю:
представника відповідача за первісним позовом – позивача за зустрічним позовом – адвоката Стаценка Д.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Шахтарському Дніпропетровської області в режимі ВКЗ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,
ВСТАНОВИВ:
14 серпня 2025 року в провадження Шахтарського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 зазначив, що 09 грудня 2020 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, які ОСОБА_5 зобов`язувалась повернути 15 травня 2022 року. На підтвердження укладення між сторонами договору позики було підписано ОСОБА_5 розписку про отримання нею грошових коштів та долучені копії паспорта та РНОКПП.
27 листопада 2021 року відповідач уклала шлюб та змінили прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 .
Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, кошти позивачу не повернула, у зв`язку з чим наявні всі передбачені законом підстави для стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача боргу. Позовної давності позивачем не пропущено, оскільки такий відлік починається від моменту пред`явлення вимоги.
З огляду на невиконання відповідачем свого обов`язку з повернення позики у встановлений у договорі строк, існує наявність правових підстав для стягнення з позичальника 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.
За приписом першого речення частини першої статті 1050 ЦК України, яке визнано такими, що відповідає Конституції України (є конституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15ц).
При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий висновок містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховной Суду від 16 січня 2019 року № 373/2054/16.
Щодо зазначення суми боргу в іноземній валюті посилається на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 зазначила, що якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, ще підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Стягнення судом першої інстанції з виконавця на користь позивачки заборгованості в сумі, еквівалентній 65 тис. дол. США за курсом НБУ на день виконання рішення, повною мірою відповідає приписам ч. 2 ст. 533 ЦК України. Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом НБУ на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу під час виконання судового рішення.
Вважає, що є підстави для стягнення з ОСОБА_3 на його користь за договором позики суми заборгованості у розмірі 50 000 доларів США та 3% річних у загальній сумі 4 865,76 доларів США. Загальна сума заборгованості становить 54 865,76 доларів США.
Щодо строку позовної давності зазначив, що Закон України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» набере чинності 04 вересня 2025 року, тому станом на день подання позовної заяви застосуванню підлягає п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 50 000 доларів США та 3% річних у сумі 4 865,76 доларів США; судові витрати по справі.
Відповідач ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним. 
В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що копія розписки від 09 грудня 2020 року є «безгрошовою», оскільки фактичного передання грошей відповідачем ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_3 здійснено не було. Під «безгрошовістю» розуміється реальна відсутність передачі грошей. Тобто, коли в розписці зазначено про борг, але по факту позичальнику гроші не було передано. Спірна розписка була написана не з власної волі позивача, а під фізичним і психологічним тиском з боку відповідача. Під час обставин складання розписки ОСОБА_1 (відповідач) застосовував до ОСОБА_3 (позивач) фізичне насильство та погрози заподіяння шкоди її життю і здоров`ю. Позивач, перебуваючи у стані страху за власне здоров`я та життя, змушена була написати розписку, не отримавши при цьому жодних грошових коштів від відповідача. Фізичне, психологічне насильство, побиття - було частим явищем у стосунках між сторонами, позивач неодноразово страждала від домашнього насильства з боку відповідача, вимагання, нанесення відповідачем їй фізичних ушкоджень, примушування до вступу в статевий зв`язок, нецензурна лайка та образи в її сторону. Позивач ОСОБА_2 протягом 2018-2020 років мала стосунки з відповідачем ОСОБА_1 . Їхні спільні фото додано на підтвердження стосунків між ними. 27 листопада 2021 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище на ОСОБА_7 . З самого початку стосунків ОСОБА_1 хотів дитину від ОСОБА_3 , проте остання не могла завагітніти, внаслідок чого у ОСОБА_1 почалися психічні розлади, на фоні цього ОСОБА_1 змушував ОСОБА_3 проходити медичні обстеження та маніпуляції, займатися екстракорпоральним заплідненням (ЕКО - метод лікування безпліддя), бо думав, що проблема у жінці, а не в ньому, ба більше змушував її вступати у статевий зв?язок з ним, щоб вона завагітніла, якщо вона відмовлялася вступати у статевий зв?язок з ОСОБА_1 та робити маніпуляції з ЕКО, то тоді він її шантажував тим, що подасть у поліцію заяву на неї за начебто викрадення у нього речей та грошей, одного разу і подав таку заяву, за його дзвінком до “знайомих правоохоронців” з метою залякування ОСОБА_3 до неї приїжджала поліція, але коли вона погодилася далі робити маніпуляції з ЕКО та надалі вступати у статеві зв?язки з ОСОБА_1 , той забрав заяву з поліції. До того ж після кожного статевого акту, ОСОБА_1 насильно змушував її писати розписки про те, що вона немає до нього претензій щодо вступу в статевий зв?язок з ним. Коли позивач відмовлялася виконувати вказівки ОСОБА_1 та хотіла його покинути, він постійно лякав її тим, що він є адвокатом і має “своїх людей” у місцевій поліції, часто просив своїх “друзів” поліцейських полякати її (вище було описано один з прикладів), також говорив їй, що має “зв?язки у кримінальному світі” і є люди, які можуть за його наказом побити її, облити кислотою обличчя, спотворивши його. Розписки також були і майнового характеру, при кожній сварці ОСОБА_1 змушував її писати розписки з текстом, що начебто він дав їй кошти і вона зобов?язується їх повернути, хоча фактично жодних коштів не передавав їй. Ці розписки були як стримуючим фактором того, що вона не покине його та буде виконувати його “накази”, адже він розумів, що такої суми коштів (за які він її змушував вказувати у розписці), у неї немає, також залякував її тим, що розповість всім її колегам та друзям про те, що вона не повертає йому борг (якого фактично немає), все це значно впливало на її психіку, адже ОСОБА_1 таким чином чинив психологічний тиск на неї, вона боялася засудження з боку суспільства, тобто ці розписки були залякуючим фактором з боку ОСОБА_1 та написані під тиском, бо він розумів, що вона йому не поверне кошти. Тобто мета написання розписок у ОСОБА_1 була у тому, що, якщо вона буде робити все, що він скаже – кошти не треба повертати, якщо не буде виконувати його забаганки та вказівки – кошти треба буде повернути, така його своєрідна “гарантія” та “заспокійливе”, що вона не піде від нього. Тобто відносини у пари завжди були нестабільні, під час сварок між ними, ОСОБА_1 систематично вчиняв домашнє насильство проти неї психологічного, фізичного та економічного характеру: часто бив її по обличчю - фотодокази додала, бив її об ванну, намагався перерізати горло, ламав пальці рук, ображав нецензурними словами, лаявся нецензурною лайкою та принижував її, погрожував вбити, додає на підтвердження повідомлення із застосунку Вайбер, Телеграм. Через деякий час методом ЕКО ОСОБА_3 змогла завагітніти, проте пізніше втратила дитину (копії медичних довідок додала). ОСОБА_1 у всьому звинувачував ОСОБА_3 , часто висловлювався в її бік нецензурною лайкою, як потім з?ясувалося ОСОБА_1 мав значні проблеми зі здоров?ям, які перешкоджали йому природним шляхом зачати дитину (по факту є безплідним); коли ОСОБА_3 не витримала і сказала йому про це, ОСОБА_1 це дуже зачепило і він жорстоко її 4 рази побив, після цього вона відчувала реальний страх за своє життя та здоров?я, а розписки її стримували розірвати стосунки з ОСОБА_1 , бо ж довелося б повертати неіснуючий борг. Вона отримувала постійні погрози від ОСОБА_1 , він погрожував облити її лице кислотою. Протягом 3-х років стосунків, відповідач утримував позивача, про це він неодноразово говорив їй (водночас вона на той час була працевлаштована та отримувала заробітну плату, мала змогу сама себе забезпечувати), відповідач постійно наголошував на тому, що позивач «не виправдала його надій» та має відпрацювати «викрадене» в контексті користування предметами побуту, подарунки, витрати на їжу, медичну допомогу по жіночому здоров?ю та з ЕКО, тобто відповідач сприймає це як збитки та “шкоду” з боку позивача, хоча всі подарунки та інші витрати були зроблені ним добровільно. У 2020 році після безуспішних спроб зачаття ОСОБА_1 все ж “дозволив” ОСОБА_3 піти від нього (розірвати стосунки між ними) за умови, якщо ембріони, які залишилися у лікарні, виносить сурогатна матір та ОСОБА_3 напише розписку, що вона начебто взяла у нього в борг 1 425 000 грвень (50 000 доларів) і зобов?язується повернути, ця розписка була своєрідною гарантією того, що якщо він захоче повернути ОСОБА_3 і захоче заново з нею будувати стосунки, щоб вона повернулася, як наслідок, 09 грудня 2020 року, шляхом психологічного та фізичного тиску, змусив її написати цю розписку, хоча фактично жодних коштів він їй не передавав. У день написання цієї розписки, 09 грудня 2020 року, ОСОБА_1 вночі насильно тримав її 3 години у себе вдома і фізичною силою та погрозами змушував писати розписку, якщо вона допускала якусь помилку або писала не так, як диктував їй ОСОБА_1 , він її бив, давав ляпаси по обличчю, тягав за волосся, штовхав ногою, кричав на неї з погрозами фізичної розправи, нецензурно лаявся, ображав відповідача та інше. Так як позивач знаходилася в приміщенні одна з відповідачем – іншого шляху «спасіння» просто не було. Повідомляти в поліцію вона боялася, бо, як вже згадувалось, відповідач мав там “зв?язки”. Після написання розписки залякування з боку відповідача почастішали, він просив позивача переписати розписку (малося на увазі від 09 грудня 2020 року), ймовірно знову хотів якихось “гарантій”, змінити умови розписки (наприклад, суму або строк), замінити її формулювання так, щоб вона виглядала більш “законною” для суду. Також відповідач погрожував вплинути на адміністрацію суду, де працювала позивач, для створення їй додаткових проблем.
Аналізуючи всі повідомленні відповідача, природа його погроз була у фізичній розправі, у його кримінальних та правоохоронних “зв?язках”, у психологічному тиску на позивача за “воровство” (цитую). Отже, як 09 грудня 2020 року (у день написання спірної розписки), так і протягом всіх трьох років стосунків між сторонами, позивач ОСОБА_3 неодноразово страждала від домашнього насильства психологічного, фізичного та економічного характеру з боку відповідача ОСОБА_1 . Розписка, яка була написана ОСОБА_3 09 грудня 2020 року, була написана під прямим примусом та тиском з боку ОСОБА_1 
04 вересня 2025 року представником позивача було направлено до Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області заяву про вчинені кримінальні правопорушення ОСОБА_1 проти ОСОБА_3 . Раніше позивач не зверталася до поліції, адже була у вразливому становищі і боялася “зв?язків” ОСОБА_1 з правоохоронними органами і “кримінальними елементами”, проте на сьогоднішній день не боїться його помсти, знаходиться за кордоном у безпеці та без впливу ОСОБА_1 , вона має кошти на правничу допомогу, якою і скористалася. 
У спірній розписці від 09 грудня 2020 року відсутня дата отримання коштів - передачі відповідачем так званого “боргу”. Спірна розписка не відповідає критеріям належного доказу отримання коштів і не може вважатися підтвердженням факту передачі позики. 
Крім того, у розписці від 09 грудня 2020 року зазначено, що позивач начебто взяла у відповідача борг у сумі 1 425 000 (один мільйон чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень, що еквівалентно 50 000 доларів США. Сторона позивача заперечує факт того, що відповідач міг передати позивачу зазначену суму, оскільки у відповідача об`єктивно не було фінансової можливості надати таку значну суму коштів та володіти нею. 
Просить суд визнати недійсним договір позики грошових коштів, укладений 09 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .
Відповідач за первісним позовом – позивач за зустрічним позовом подала також відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначила, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, оскільки розписка не містить доказів реального отримання нею суми позики, спірна розписка була написана не з її власної волі, а під фізичним і психологічним тиском з боку позивача, у позивача були відсутні кошти на надання їх їй у позику. Сторона відповідача заперечує проти такої вимоги, позаяк 3% річних та інфляційні витрати нараховуються лише в строк до 23 лютого 2022 року, оскільки враховується норма п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України в редакції відповідно до Закону України № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року, а позивач почав нараховувати 3% річних з 15.05.2022, тобто у період дії воєнного стану. Так, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента, останній триває по цей час: {Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 478/2025 від 14.07.2025}. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, вимога про стягнення 3% річних у загальній сумі 4 865,76 доларів США, задоволенню не підлягає, оскільки їх нарахування здійснено безпідставно без врахування вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. У розписці від 09 грудня 2020 року зазначено, що відповідач начебто взяла у позивача борг у сумі 1 425 000 (один мільйон чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень, що еквівалентно 50 000 доларів США. Тобто, предметом зобов`язання є гривня, а не долар США, останній був використаний лише як орієнтир (еквівалент), а не як валюта, яка начебто передавалася у борг. Отже, вимога позивача про стягнення 50 000 доларів США суперечить змісту розписки, яка не встановлює зобов`язання в іноземній валюті. З огляду на вищевикладене, розписка від 09 грудня 2020 року була написана під примусом, фізичним і психологічним тиском з боку позивача, що підтверджується фактичними обставинами справи, повідомленнями з месенджерів та фотодоказами; розписка є безгрошовою та не відображає реальних правовідносин; кошти відповідачу фактично не передавалися позивачем.
Позивач за первісним позовом – відповідач за зустрічним позовом подав відповідь на відзив на свою позовну заяву, в якому зазначив, що його позов є таким, що підлягає задоволенню, оскільки відповідач зазначає, що постійно зазнавала фізичного, психологічного та економічного насильства з його боку, водночас зазначені твердження є голослівними та не відповідають дійсності. Відповідачем не долучено належних і допустимих доказів вчинення ним актів насильства щодо неї, зокрема, не долучено до відзиву копію витягу з ЄРДР. Відповідач в 2021 році вийшла заміж, перебуває за кордоном з березня 2022 року, проте звернулася до поліції лише у вересні 2025 року, дізнавшись про подання позовної заяви. Зазначене свідчить про намір таким чином ухилитися від виконання цивільно-правового зобов`язання шляхом тиску на позивача через правоохоронні органи та завдання шкоди його репутації через наклеп. Відповідачем долучено фото губ, проте вказане фото не дає можливості встановити особу, яка на ньому зображена, та сам факт завдання ушкоджень, оскільки наявність травми не є очевидною, адже такий вигляд губи можуть мати після низки косметологічних процедур, у тому числі введення філерів. Щодо характеру майнових та немайнових відносин між сторонами: відповідач після скандального звільнення з суду, де раніше працювала, повідомила позивачу, що хоче відкрити власний бізнес, після чого він позичив їй суму коштів, зазначену в позовній заяві. Проте, після укладання договору позики, він, через деякий час дізнався, що відповідач має ігрову залежність та для отримання коштів на азартні ігри, імовірно, вчиняє шахрайські дії з багатьма людьми, а повертати йому позику не має наміру, оскільки витрачала всі кошти на ігри. Після цього, він одразу, не чекаючи 6 років, звернувся до поліції із відповідною заявою, йому також відомо про наявність 5 аналогічних заяв від різних осіб, які заявили про шахрайські дії з боку ОСОБА_3 . Звертає увагу суду, що значення умов написання документа (наприклад, стан втоми, перебування у незвичній позі), наявності навмисної зміни почерку (підробки, імітації) або психофізіологічного стану виконавця з`ясовується відповідним спеціалістом у ході проведення експертного дослідження, проте відповідач не заявляє клопотання про призначення такої експертизи, що свідчить про те, що їй напевно відомо про добровільне написання нею боргової розписки без впливу надзвичайних зовнішніх Відповідач долучає до відзиву на позовну заяву низку скріншотів, проте такі докази не є належними та допустимими в даній справі. На скріншотах видно листування користувачів, особи яких жодним чином неможливо точно ідентифікувати, оскільки співрозмовник на різних скріншотах підписаний по-різному і жодне з найменувань не дає змогу встановити, що цими особами є ОСОБА_1 , а інші співрозмовники взагалі не підписані, що не дає змогу ідентифікувати їх як відповідача. Окрім того, деякі з доданих матеріалів не містять дат надсилання повідомлень, а деякі є явно обрізаним, а окремі фрази, вирізані для скріншотів, є очевидно вирваними з контексту повідомлення, повний текст якого прочитати неможливо. Відповідачем також долучено копії медичних документів з клініки ім. Грищенка, водночас зазначені докази жодним чином не стосуються суті спірних правовідносин та предмету позову, що свідчить про їх неналежність. Отже, твердження відповідача про вчинення ним домашнього насильства, під впливом якого нею написана розписка, повністю суперечать реальності та жодним чином не доведені. Відповідач стверджує, що розписка була написана нею під впливом насильства з боку позивача, що, на її думку, є підставою для визнання договору недійсним, проте у той самий час наголошує на формальних порушеннях в розписці, оскаржує розмір відсотків, нарахованих позивачем, та валюту зобов`язання. Оскаржуючи точний розмір нарахованих відсотків, відповідач фактично визнає наявність заборгованості та дійсність договору позики. Наведене свідчить про те, що аргументи відповідача є взаємосуперечливими. Щодо твердження відповідача про те, що розписка не містить дати передачі коштів: якщо наявний факт існування розписки або договору, у який позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом це свідчить про реальний характер договору позики, ключовим є зміст цього документу. Передача коштів відбулася в день написання розписки, саме розпискою відповідач підтвердила факт отримання коштів від позивача. Щодо аргументу про відсутність у нього коштів для надання в якості позики, навіть якщо взяти до уваги необґрунтовано довільно зазначений, у клопотанні про витребування доказів відповідачем часовий період з 2016 року: у час перед укладенням договору позики позивач продав 2 об`єкти нерухомості, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу. Окрім того, він займався адвокатською діяльністю, що приносила йому значний дохід. Одержання коштів від продажу нерухомості та трудової діяльності надало змогу надання значеної суми в борг відповідачу. Відповідач також посилається на неможливість зазначення в позовних вимогах суми боргу в іноземній валюті. Водночас сторони цивільних правовідносин, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Усталеною є позиція, викладена Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16, відповідно до якої якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що в разі наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Таким чином, аргументи відповідача базуються на голослівних і неправдивих твердженнях, що не підкріплені жодними допустимими доказами, а також є фактично взаємовиключними. Відповідачем належним чином не спростовано наявність боргового зобов`язання та справжність та добровільність написання розписки, що свідчить про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
Відповідач за первісним позовом – позивач за зустрічним позовом подала письмові заперечення, в яких зазначила, щодо тверджень позивача, що відповідач звернулася до поліції лише у вересні 2025 року, дізнавшись про подання позовної заяви. Зазначене свідчить про намір таким чином ухилитися від виконання цивільно-правового зобов`язання шляхом тиску на Позивача через правоохоронні органи та завдання шкоди його репутації через наклеп - у КПК України немає строку давності для подання заяви про кримінальне правопорушення. Протягом трьох років стосунків між сторонами позивач чинив тиск та погрожував відповідачу, природа його погроз була у фізичній розправі, у його кримінальних та правоохоронних “зв?язках”, цитує повідомлення позивача, адресовані відповідачу: “ ОСОБА_10 по ОСОБА_11 , ОСОБА_12 и райотделу - это напрашивающийся следующий шаг”, “ ОСОБА_13 в ебало рано или поздно”, “Теперь осталось твоё лицо. Кто знает и кто защитит. Знаю, злодеи хотят облить. Говорят именно тебя” (скріншоти листувань між сторонами зі застосунку Вайбер, Телеграм додаю). Риторичним є питання до позивача: Після таких погороз спотворення її обличчя кислотою, чи пішла б відповідачка у поліцію заявляти проти позивача та про скоєні ним кримінальні правопорушення на той час? Звісно, що ні! Домашнє насильство характеризується тим, що жертва стає залежною від кривдника: це емоційна, фінансова та фізична залежність — через страх, відсутність свого житла і родинної підтримки, можливо через матеріальні проблеми тощо. Через цю залежність людина часто не звертається до поліції з реальним побоюванням за своє життя та здоров`я. Раніше моя клієнтка не зверталася до поліції, адже була у вразливому становищі, вона боялася за своє життя та здоров`я, а також “зав`язків” ОСОБА_1 з правоохоронними органами і “кримінальними елементами”, якими він так постійно їй хизувався та лякав. Зараз же відповідач вирішила заявити про всі кримінальні правопорушення скоєні ОСОБА_1 проти неї, адже на сьогоднішній день не боїться його помсти, знаходиться за кордоном у безпеці та без впливу ОСОБА_1 . Відповідач категорично заперечує твердження позивача про намір “ухилитися від виконання цивільно-правового зобов`язання шляхом тиску на Позивача через правоохоронні органи”. Звернення до поліції було викликане виключно необхідністю захисту своїх прав та законних інтересів, а також притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка вчинила щодо відповідача протиправні дії - фізичне та психологічне насильство, погрози, вимагання тощо. Відповідач підкреслює, що її метою є не уникнення цивільних зобов`язань, а відновлення справедливості та притягнення винної особи до відповідальності за вчинені проти неї дії. Як вище зазначалося, раніше відповідач не зверталася до правоохоронних органів, адже перебувала у стані постійного страху, психологічного тиску та під безпосередніми погрозами з боку позивача. Лише після того, як з`явилася можливість убезпечити себе, вона змогла подати відповідну заяву до поліції. Таким чином, дії відповідача є законним способом захисту своїх прав, а не спробою впливу на позивача чи ухилення від виконання будь-яких зобов`язань. Щодо тверджень позивича: “Відповідачем долучено фото губ, проте вказане фото не дає можливості встановити особу, яка на ньому зображена, та сам факт завдання ушкоджень, оскільки наявність травми не є очевидною, адже такий вигляд губи можуть мати після низки косметологічних процедур, у тому числі введення філерів”: Позивач у своїй відповіді на відзив жодним чином не спростував тверджень відповідача, що ОСОБА_1 систематично вчиняв домашнє насильство проти ОСОБА_3 психологічного, фізичного та економічного характеру – часто бив її по обличчю, бив її об ванну, намагався перерізати горло, ламав пальці рук, ображав нецензурними словами, лаявся нецензурною лайкою та принижував її, погрожував вбити. Всі ці обставини підтверджуються не лише показаннями самої відповідачки, а й самим позивачем - його повідомленнями. Твердження позивача про те, що зображення нібито не дозволяє встановити особу, що це начебто є наслідком косметологічних процедур/введення філерів – є свідомою спробою применшити або заперечити очевидні факти насильства. Водночас зазначене фото є допоміжним доказом, який у сукупності з іншими доказами (скріншотами листуванням з погрозами) підтверджує факт заподіяння тілесних ушкоджень саме позивачем. Тобто, посилання позивача на можливість косметологічного втручання є лише безпідставним припущенням, яке не підтверджено жодним доказом. Натомість відповідач зазначає, що травми губи були наслідком нанесення ударів позивачем, зокрема, ударів об край ванни, що супроводжувалося фізичним болем, погрозами та приниженнями, цитую повідомлення позивача адресовані відповідачу: “О том что я тебя бил, и об край ванной”. Крім того, слід звернути увагу, що позивач не заперечує сам факт конфліктів та фізичного насильства, обмежуючись лише спробами поставити під сумнів походження травм. Це, у свою чергу, підтверджує, що позивач не спростував обставини домашнього насильства, про які йдеться у відзиві на позов, а лише намагається відволікти увагу суду другорядними припущеннями. Відповідач наголошує, що її звернення до правоохоронних органів було зумовлено небезпечним і систематичним характером насильницьких дій позивача, зокрема фізичними побиттями, психологічним тиском і постійними погрозами розправи. Таким чином, долучене фото губи є одним із доказів, що в сукупності підтверджують факт побиття та домашнього насильства з боку позивача. Щодо тверджень позивича про начебто позичення ним відповідачу коштів на “власний бізнес” та про інші надумані ним обставини, що начебто “...Відповідач має ігрову залежність та для отримання коштів на азартні ігри імовірно вчиняє шахрайські дії з багатьма людьми”, “...витрачала всі кошти на ігри”. Такі твердження є надуманими, безпідставними, суперечливими та жодним чином не підтверджені належними і допустимими доказами. Щодо ідентифікації особи позивача по скріншотах листування: Відповідач наголошує, що особа, з якою відбувалося листування у месенджерах Viber, Telegram та за допомогою SMS, є саме позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується низкою об`єктивних даних: номер телефону, з якого здійснювалося спілкування, повністю збігається з номером телефону, зазначеним позивачем у його позовній заяві; цей самий номер телефону вказаний у профілі ОСОБА_1 як адвоката у відкритих джерелах Інтернету https://uadvokat.com.ua/reestr/kharkiv/harkiv/semenov-egor-sergiyovich.html; саме за цим номером відповідач протягом тривалого часу спілкувалася з позивачем, що підтверджується не лише скріншотами, а й самим змістом листування (особисті звернення, обговорення конкретних подій, деталей їхніх стосунків тощо); згідно з відкритими даними зі застосунку Getcontact, зазначений номер телефону зареєстрований на ім`я « ОСОБА_1 », що додатково підтверджує належність цього номеру саме позивачу. До заперечень додаються відповідні скріншоти, на яких чітко видно номер телефону позивача у месенджерах Viber, Telegram та у SMS-листуванні. Таким чином, ідентифікація особи, яка брала участь у переписці, є достовірною, і доводи позивача про неможливість її встановлення — безпідставні. Скріншоти електронного листування, долучені відповідачем, містять інформацію у вигляді текстових повідомлень, імені та номера телефону співрозмовника, що дозволяє ідентифікувати особу та підтвердити фактичні обставини спілкування. Щодо двох договорів купівлі-продажу, які були долучені позивачем до відповіді на відзив: Загальна сума продажу за двома договорами складає: 830 640 грн. (780 640 грн.+50 000 грн.), на противагу сума начебто наданих у борг коштів позивачем складає 1 425 000 гривень, що значно перевищує загальну суму по договорам у 594 360 гривень. Отже, наведені позивачем договори купівлі-продажу квартир підтверджують лише 830 640 грн, що є значно меншою сумою, ніж заявлена ним як передана у борг. Всі інші твердження, викладені у відзиві на позов та у зустрічній позовній заяві залишаються незмінними – розписка, яка була написана ОСОБА_3 09 грудня 2020 року, була написана під прямим примусом, тиском, погрозами, фізичним і психологічним насильством з боку ОСОБА_1 ; розписка є безгрошовою та не відображає реальних правовідносин; кошти відповідачу фактично не передавалися позивачем.
Позивач за первісним позовом – відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 надав суду письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що відповідач стверджує, що протягом багатьох років не зверталася до поліції через те, що перебувала під впливом позивача та боялася його імовірних протиправних посягань на неї у випадку такого звернення, проте відповідач з 2021 року перебуває в офіційному шлюбі, а з березня 2022 року постійно проживає за кордоном, де позивач не має жодної можливості здійснити на неї будь-який вплив. Водночас відповідач звернулася до поліції лише після подання позовної заяви про стягнення з неї заборгованості за договором позики. У своїй заяві в поліцію та в тексті відзиву на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив відповідач серед іншого зазначає, що позивач нібито «ламав їй пальці рук та намагався перерізати горло», тобто фактично стверджує про скоєння ОСОБА_1 замаху на вбивство та умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження. Водночас відповідач жодним чином не зазначає відповідні статті ККУ у підсумковій кваліфікації кримінальних правопорушень у заяві до правоохоронних органів та у заявах по суті цивільної справи. Зазначене свідчить про суперечливий та голослівний характер тверджень відповідача, які також не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Щодо фотографії губ невстановленої особи, доданої відповідачем в якості допоміжного доказу: зображення не дає жодної можливості ідентифікувати особу як ОСОБА_3 , також не видно, де, коли саме та на який пристрій зроблено фото, також неможливо визначити походження імовірних пошкоджень, що унеможливлює використання зазначеного зображення навіть в якості допоміжного доказу вчинення протиправних дій сторонами по справі. Намагаючись ввести суд в оману, відповідач стверджує, що позивач нібито не заперечує факт вчинення ним насильства, проте вказане твердження прямо суперечить дійсності, оскільки позивач неодноразово прямо зазначає, що твердження про скоєння ним протиправних посягань не відповідають дійсності (абз. 3 с. 2, абз. 5 с. 3, абз. 5 с. 4 відповіді на відзив). Отже, твердження відповідача про скоєння позивачем щодо неї насильницьких протиправних дій жодним чином не відповідають реальності, є суперечливими та не підтверджені відповідно до стандартів зокрема й цивільного судочинства. Відповідач акцентує увагу, що позивачем не зазначено, на який саме бізнес було надано позику та не долучено підтверджуючих документів, наприклад, бізнес-плану. Водночас відповідно до норм законодавства позивач як фізична особа-позикодавець не має жодного обов`язку з`ясовувати деталі майбутнього використання позичальником коштів чи аналізувати відповідні документи. Гроші ж були надані ОСОБА_3 внаслідок особистої довіри позивача, що мала місце на момент укладання договору позики. Щодо тверджень відповідача про незаконне збирання та розголошення конфіденційної інформації, розголошення відомостей досудового розслідування та позапроцесуального шляху отримання відомостей: звертає увагу суду, що зазначеними твердженням відповідач фактично визнає наявність заяв щодо шахрайських, на думку заявників, дій ОСОБА_3 і відповідних кримінальних справ. Позивачу стало відомо про вказані заяви до правоохоронних органів особисто від заявників, що не становить собою жодного порушення норм законодавства. Під час особистих розмов заявники також повідомляли про наявність інших імовірно ошуканих відповідачем осіб, які не звернулися до поліції, бо надавали гроші на здійснення протиправних операцій. Щодо зазначеного відповідачем розголошення відомостей досудового розслідування: Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 квітня 2020 року у справі № 826/7244/18 сформулювала правовий висновок, що інформацією, яка містить таємницю досудового розслідування, є та, яку було створено або одержано відповідачем у кримінальному провадженні після внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Доступ до такої інформації мають учасники кримінального провадження та інші особи. Отже, позивачем жодним чином не було скоєно розголошення таємної інформації, оскільки ним було зазначено лише про факт звернення осіб до правоохоронних органів, що й підтверджено відповідачем. Щодо використання скриншотів як доказів у справі - позивач жодним чином не заперечує можливість використання електронних доказів, зокрема й скриншотів листування, водночас у даній справі долучені відповідачем матеріали не дають жодної можливості ідентифікувати абонентів, між якими відбувається спілкування, як позивача та відповідача. Твердження відповідача про те, що на скриншотах видно номер телефону ОСОБА_1 , є неправдивими, оскільки вказаний номер видно лише на одному зображенні, де показано лише профіль позивача у месенджері Viber, водночас на інших скриншотах жодної прив`язки до особи ОСОБА_1 немає. Позивач не заперечує доказову природу скриншотів, проте стверджує, що надане листування не має нічого спільного з ним, а жодна ідентифікація осіб, між якими ведеться спілкування, є неможливою. Отже, відповідачем не надано жодних допустимих та достатніх, відповідно до стандартів цивільного судочинства, доказів отримання погроз чи залякувань та вимог написати розписку під впливом протиправних дій від позивача. Представником відповідача здійснено завірення копій доказів, у тому числі скриншотів листування, очевидно без дотримання зазначеної вимоги, оскільки ОСОБА_3 перебуває за кордоном, тож представник не міг особисто ознайомитися з оригіналами документів та безпосередньо повного листуванням на технічному носії, якщо навіть таке дійсно існує. Стаття 7 Правил адвокатської етики визначає дотримання законності однією з основних засад адвокатської діяльності. Адвокат не має права в своїй професійній діяльності вдаватися до засобів та методів, які суперечать чинному законодавству або цим Правилам. Щодо посилання відповідача на відсутність у позивача необхідної суми коштів: продана ОСОБА_1 трикімнатна квартира в центрі міста Херсона на момент продажу, тобто 2017 рік, коштувала приблизно в 15 разів більше, ніж 50 000 грн, проте сума в договорі була зазначена на прохання покупця. Якщо ж вираховувати суму офіційно отриманих позивачем коштів, без урахування доходу від здійснення адвокатської діяльності, отримання спадщини тощо - додає копії договору купівлі - продажу 1/3 частини квартири та договору іпотеки, що додатково доводять факт одержання позивачем значної суми коштів. Таким чином, доводи відповідача є голослівними, суперечливими, не підтверджені належним та допустимими доказами, не відповідають об`єктивній реальності та жодним чином не спростовують наявність боргових зобов`язань відповідача. З наведеного вбачається, що наявні обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог.
ОСОБА_3 подала письмові пояснення по справі, в яких зазначила що аналіз руху коштів ОСОБА_1 показує, що витрати здійснювалися у вигляді дрібних та середніх платежів, на повсякденні і побутові потреби (магазини, кафе, послуги, регулярні платежі та ін.), без формування грошового резерву, достатнього для надання позики. За виписками АТ КБ «Приватбанк» відсутні будь-які разові або системні надходження, які б дозволяли стверджувати про наявність у позивача за первісним позовом у 2020 році вільних грошових коштів у розмірі 1 425 000 грн. За іншими рахунками рух коштів є мінімальним та очевидно неспівмірним із сумою позики, що додатково підтверджує відсутність фінансової спроможності позивача надати позику у заявленому розмірі. Тобто, самі по собі загальні (побутові) обороти коштів за кілька років не свідчать про наявність вільних грошових коштів у конкретний момент часу (09.12.2020 р.) та не підтверджують можливість одноразового передання значної суми ОСОБА_3 . Більше того по всім банківським випискам по рахункам відсутні операції, які б свідчили про: зняття готівки у сумі 1 425 000 грн. або еквіваленті 50 000 доларів США; перерахування 1 425 000 грн. на користь відповідача; рух коштів, який за часом та сумою кореспондується з датою складення розписки. Таким чином, відсутність доказів, що ОСОБА_1 реально володів такою сумою на день написання спірної розписки, свідчить про безгрошовість розписки. Про відсутність факту передання коштів за спірною розпискою свідчить і те, що у ній відсутня дата отримання коштів - передачі ОСОБА_1 так званого “боргу”. Якщо в тексті розписки прямо не зазначено дату фактичного отримання коштів (наприклад: “грошові кошти отримано ___ числа”), а в документі лише вказано загальну дату складення розписки, то така дата свідчить лише про момент оформлення документа, а не про момент реального передання коштів. Для договору позики це принципово, оскільки відповідно до ст. 1046 ЦК України він є реальним договором і вважається укладеним саме з моменту передання коштів. Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц: “...досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів”. Такий же висновок викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14- 465цс18), що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13, а також у постановах Верховного Суду у справах №№ 604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16. Щодо договорів іпотеки та купівлі-продажу, які ОСОБА_1 надавав до суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом. Договір іпотеки за своєю правовою природою є способом забезпечення виконання зобов`язання і не є доказом того, що позивач фактично володів коштами у розмірі, достатньому для надання позики відповідачу. У банківських виписках ОСОБА_1 відсутні дані про переведення та надходження йому певних сум коштів, визначених у Договорах купівлі-продажу та від ПІБ Покупців за цими договорами. При цьому позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував фактичну передачу йому грошових коштів за договорами купівлі-продажу, наприклад: 1. банківські платіжні документи; 2. виписки з рахунків про зарахування відповідних сум; 3. докази зняття готівки у відповідному розмірі; 4. касові/розрахункові документи; 5. акти приймання-передачі коштів та ін. А тому посилання позивача на договори купівлі-продажу як на підтвердження наявності коштів є необґрунтованими. Подані позивачем договори купівлі-продажу та договір іпотеки не можуть вважатися належними і допустимими доказами наявності у позивача грошових коштів у сумі 1 425 000 грн., та тим більше доказами їх реального передання відповідачу за договором позики. Сам факт укладення цивільно-правових договорів не підтверджує фактичного руху грошових коштів, оскільки жоден із таких договорів не є платіжним документом і не свідчить про реальне отримання або передачу коштів у певний час та у певному розмірі. Отже, аналіз витребуваних Судом банківських виписок позивача за первісним позовом за період з 01 січня 2016 року по 09 грудня 2020 року свідчить про відсутність будь-яких операцій, які б підтверджували отримання позивачем грошових коштів у сумі, співмірній із заявленою сумою позики, або акумулювання коштів ОСОБА_1 . Таким чином, з урахуванням положень ст. 1046 ЦК України та ст.ст. 76-81 ЦПК України, у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, яким способом, у який момент та з яких джерел кошти у сумі 1 425 000 грн. були передані позивачем відповідачу. Відсутність підтверджень руху коштів, зняття готівки, банківських переказів або інших фінансових операцій у сукупності з аналізом банківських виписок свідчить про безгрошовість розписки та відсутність реального передання грошових коштів, що є істотною обставиною для вирішення спору. Відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Окрім вищенаписаного, банківські виписки АТ КБ «Приватбанк» по рахунку(ах) ОСОБА_1 підтверджують твердження ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_1 змушував її проходити медичні обстеження та маніпуляції, пов`язані з безпліддям, займатися екстракорпоральним заплідненням (ЕКО - метод лікування безпліддя), на фоні чого мав психічні розлади. З наданих виписок вбачається систематичне здійснення платежів на рахунки медичних закладів репродуктивного профілю, зокрема «Медицина: GRYSHCHENKO CLINIC, KHARKIV. Медицина: KLINIKA REPRODUKTSII I, KHARKIV». Зазначені обставини підтверджують пояснення відповідача про психологічний тиск з боку позивача на тлі відсутності дітей, нав`язування медичних втручань та створення залежного становища, в якому ОСОБА_3 була змушена підписувати розписки не з власної волі. Таким чином, банківські виписки є належним та допустимим доказом (у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України), які у сукупності з іншими доказами у справі підтверджують реальність обставин, на які посилається ОСОБА_3 , та спростовують доводи ОСОБА_1 про відсутність будь-якого примусу чи психологічного впливу. Просить її позов задовільнити, а в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
ОСОБА_1 подав додаткові письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що відповідач стверджує, що він не мав достатніх коштів для надання грошової позики, посилаючись на відсутність руху достатньої суми коштів на банківських рахунках ОСОБА_1 . Водночас у даній категорії справ, відповідно до вимог чинного законодавства та актуальних підходів судової практики, позивач не зобов`язаний доводити наявність та походження коштів для надання позики при поданні позову про стягнення боргу, якщо факт передачі коштів підтверджено розпискою. Позивач також не мав обов`язку переказувати кошти відповідачу саме у безготівковій формі або тримати наявні грошові заощадження на банківських рахунках, оскільки значні суми коштів можуть зберігатися у вигляді готівки. Відповідач за первісним позовом підтвердила отримання коштів від ОСОБА_1 шляхом підписання відповідної розписки, що містить усі необхідні для такого виду документів реквізити. Відповідачем за первісним позовом не надано жодних належних і допустимих доказів, які б доводили відсутність передачі коштів. Окрім того, ним надано копії договорів купівлі-продажу нерухомого майна, що доводять отримання ОСОБА_1 значної суми коштів. Щодо доводів відповідача про здійснення платежів у клініці репродуктивної медицини та проведення медичних маніпуляцій: факт проходження лікування у відповідній клініці жодним чином не стосується обставин справи та не доводить відсутність передачі грошових коштів ОСОБА_3 . Відповідачем також не надано жодних доказів здійснення медичних маніпуляцій під примусом та поза волею особи. Суперечливими є твердження відповідача за первісним позовом щодо залежного становища та неможливості уникнути тиску з боку позивача, оскільки ОСОБА_3 не заперечується той факт, що під час перебування у стосунках з ОСОБА_1 вона мала роботу, власний стабільний дохід та соціальні зв`язки. Зазначена суперечлива позиція наявна і у зустрічному позові, про що зазначено ОСОБА_1 у відзиві на зустрічну позовну заяву. Просить його позов задовільнити, а в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
Позивач за первісним позовом – відповідач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність.
Відповідач за первісним позовом – позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, її представник в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив його задовільнити, відмовивши в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 оскільки реальної передачі грошей не було, позивач не надав доказів про наявність у нього коштів, банки так і не підтвердили наявність коштів у ОСОБА_14 , відсутня дата отримання коштів ОСОБА_7 , позивач не виконав свій обов`язок доказування. 
Суд, вислухавши представника ОСОБА_3 , всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття5 ЦПК України).
У відповідності до ч.ч.1-3ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до ст.2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статі 5 Цивільного процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.  Матеріали справи містять оригінал розписки від 09 грудня 2020 року ОСОБА_5 про те, що вона взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 425 000 гривень, що є еквівалентом 50 000 доларів США. Зазначені грошові кошти зобов`язується повернути в строк до 15 травня 2022 року. До розписки нею долучено свою копію паспорта та РНОКПП. 
27 листопада 2021 року ОСОБА_8 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінене на ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 27 листопада 2021 року.
До матеріалів справи долучено копії фотосвітлин, на яких зображено ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (фотозображення обличь осіб збігаються з копіями їх паспортів громадян України, доданими до позовів), які свідчать про те, що вони були знайомі та проводили час разом, зокрема 04 травня 2020 року.
Копіями медичних документів підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_15 зверталися до клініки ОСОБА_16 з приводу екстракорпорального запліднення (ЕКО), остання проходила відповідні медичні обстеження.
До матеріалів справи представником ОСОБА_3 долучено скріншоти з месенджерів «Вайбер», «Телеграм», смс-повідомлення, які, містять переписку між особами, в тому числі, нецензурну лайку, образи, а також фотосвітлину із зображенням губ особи від 07 травня 2020 року.
Копією договору купівлі-продажу від 24 липня 2020 року підтверджується, що ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_1 за 780 640 гривень, що становить еквівалент 28 000 доларів США.
Копією договору купівлі-продажу від 31 серпня 2017 року підтверджується, що ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_2 за 50 000 гривень.
Копією договору іпотеки від 15 квітня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_1 прийняв у власність грошові кошти в розмірі 670 000 гривень, що є еквівалентом 25 000 доларів США та передав в іпотеку іпотекодержателю нежитлові приміщення підвальної частини № НОМЕР_2 в житловому будинку літ.А-5 в буд. АДРЕСА_3 . Вартість предмета іпотеки складає 854 951 гривень.
Копією договору купівлі-продажу від 13 грудня 2018 року підтверджується, що ОСОБА_1 продав 1/3 частку в спільній частковій власності на квартиру АДРЕСА_4 за 152 405 гривень.
До матеріалів справи долучено відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2020 року по фізичній особі – ОСОБА_1 , а також інформації АТ «Укрсиббанк» №31-4-01/07-4140-БТ від 06 листопада 2025 року, АТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-251030/49857-БТ від 05 листопада 2025 року, АТ «ОТП Банк» №68-3-23-23/14667-БТ від 22 грудня 2025 року про рух коштів по банківських рахунках ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2016 року по 09 грудня 2020 року. 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей (див., зокрема постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16).
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання "наявність боргового документа у боржника" варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на "знаходження" в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначено, що "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 ЦК України).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і, залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
ОСОБА_1 стверджує, що надав у позику ОСОБА_2 50 000 доларів США, остання стверджує, що суму позики реально не отримала, розписку про те, що взяла грошові кошти у борг від ОСОБА_1 написала під фізичним, психологічним, емоційним, економічним тиском ОСОБА_1 , який систематично погрожував їй, змушував писати боргові розписки з метою утримування її з собою, застосовував фізичне насильство. ОСОБА_3 , також посилається на те, що боргова розписка не містить підтвердження факту отримання нею позики. 
Судом встановлено, що 09 грудня 2020 року ОСОБА_15 власноруч написала розписку, відповідно до умов якої вона отримала у борг від ОСОБА_1 позику в сумі 1 425 000 гривень, що еквівалентно 50 000 доларам США. Зазначені грошові кошти зобов`язується повернути в строк до 15 травня 2022 року. До розписки нею долучено свою копію паспорта та РНОКПП. Факт написання вказаної розписки ОСОБА_3 не заперечується.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, оскільки наявна у позивача розписка підтверджує факт передачі позивачем грошових коштів у розмірі 1 425 000 гривень. В розписці дослівно, мовою оригіналу, написано: «Я, ОСОБА_17 (заверенные копии паспорта и идентификационного кода прилагаю), взяла в долг у ОСОБА_18 денежные средства в сумму 1 425 000 гривен, что является эквивалентом 50 000 долларов США. Указанные средства обязуюсь вернуть в срок до 15 мая 2022 года».
Таким чином, доводи ОСОБА_3 на те, що вона не отримала грошові кошти за договором позики, розписка не містить доказів отримання нею суми позики, спростовується оригіналом розписки, дослідженим судом, яка підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у борг від ОСОБА_1 та зобов`язання повернути їх у строк до 15 травня 2022 року.
Стосовно посилань ОСОБА_3 на те, що вказану розписку 09 грудня 2020 року вона писала під прямим примусом, тиском, погрозами, фізичним і психологічним насильством з боку ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Клопотань про призначення відповідних експертиз не заявлялося. Даних про те, що ОСОБА_3 зверталася до правоохоронних органів із заявами стосовно неправомірних, на її думку, протиправних дій вчинених відносно неї зі сторони ОСОБА_1 , які вплинули на укладання нею договору позики 09 грудня 2020 року, матеріали справи не містять, витяги з ЄРДР – відсутні, дані про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної чи кримінальної відповідальності – відсутні. З наданої представником ОСОБА_3 копії опису вкладень до поштового відправлення на адресу Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області від 04 вересня 2025 року не вбачається, що ним відправлено звернення про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 проти ОСОБА_3 стосовно подій, що послугували написанню останньою розписки про отримання в борг грошових коштів 09 грудня 2020 року, копії тексту звернення та відповіді на нього - не надано.
Стосовно наданих представником ОСОБА_3 в якості доказів фізичного, психологічного, економічного насильства над останньою зі сторони ОСОБА_1 скріншотів із інтернет-застосунків «Вайбер», «Телеграм», які містять переписку, з тверджень представника, між сторонами по справі та фотознімку губ, суд не може їх прийняти в якості належних, достатніх та допустимих доказів по справі, оскільки фото фото губ не дає можливості встановити особу, яка на ньому зображена, на скріншотах видно листування користувачів, особи яких жодним чином неможливо точно ідентифікувати, оскільки співрозмовник на різних скріншотах підписаний по-різному і жодне з найменувань не дає змогу встановити, що цими особами є ОСОБА_1 , а інші співрозмовники взагалі не підписані, що не дає змогу ідентифікувати їх як ОСОБА_3 . Окрім того, деякі з доданих матеріалів не містять дат надсилання повідомлень, а деякі є обрізаними, вирізаними для скріншотів, вирваними із контексту спілкування, повний текст якого прочитати неможливо. 
Верховний Суд у постанові від 19 січня 2022 року у справі №202/2965/21 підкреслив, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. 
Докази (скріншоти листування в месенджерах), надані відповідачем, не є допустимими та достовірними, оскільки здійснити реєстрацію в месенджері може будь-яка людина під будь-яким іменем. Зазначене повністю узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 201/6130/19. 
Крім того, з даної переписки вбачається, що одна особа, на яку представник відповідача вказує, як на ОСОБА_1 вимагає від іншої особи, на яку представник відповідача вказує, як на ОСОБА_3 , повернути йому борг.
Копії медичних документів з клініки ім.Грищенка не стосуються суті спірних правовідносин та предмету позову, що свідчить про їх неналежність. 
Твердження представника ОСОБА_3 про те, що у день написання цієї розписки 09 грудня 2020 року, ОСОБА_1 вночі насильно тримав ОСОБА_3 3 години у себе вдома і фізичною силою та погрозами змушував писати розписку, якщо вона допускала якусь помилку або писала не так, як диктував їй ОСОБА_1 , останній її бив, давав ляпаси по обличчю, тягав за волосся, штовхав ногою, кричав на неї з погрозами фізичної розправи, нецензурно лаявся, ображав відповідача та інше. Так як відповідач знаходилася в приміщенні одна з позивачем – іншого шляху «спасіння» просто не було. Повідомляти в поліцію вона боялася, бо як вже згадувалось – позивач мав там “зв`язки”, не доведені належними та допустимими доказами по справі.
Таким чином, твердження відповідача про вчинення позивачем домашнього насильства, під впливом якого нею написана розписка про отримання грошових коштів у борг, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 не мав достатніх коштів на те, щоб надати їй позику в такому розмірі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані наданими позивачем доказами: копіями договорів купівлі-продажу нерухомого майна, договору іпотеки, описаними вище.
Суд звертає увагу на те, що якщо наявний факт існування розписки або договору, у який позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом це свідчить про реальний характер договору позики, ключовим є зміст цього документу. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, від 08 квітня 2021 року у справі 500/1755/17 та від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20 підтвердив можливість стягнення заборгованості у випадку, якщо розписка не містить дати одержання коштів, проте має всі необхідні реквізити та підпис позичальника. Отже, відсутність вказівки на точну дату одержання коштів жодним чином не впливає на можливість стягнення боргу, оскільки надана позивачем розписка містить підпис відповідача, дату складання самої розписки та точну вказівку на факт одержання певної суми коштів. Передача коштів відбулася в день написання розписки, саме розпискою відповідач підтвердила факт отримання коштів від позивача.
Отримавши грошові кошти за договором позики від 09 грудня 2020 року від ОСОБА_1 та зобов`язавшись повернути їх у строк до 15 травня 2022 року, ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором позики не виконала, у передбачений умовами договору строк грошові кошти не повернула, тому позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 боргу за договором позики є такою, що підлягає задоволенню.
Приймаючи рішення по суті заявленого позову суд керується положеннями ст.1046 ЦК - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Розписка відповідача про отримання нею грошових коштів, досліджена в судовому засіданні, містить зобов`язання про їх повернення, тому між сторонами було укладено договір позики.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВСУ від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15.
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 з власної ініціативи та власноруч написала розписку про те, що отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в борг за договором позики в розмірі 1 425 000 гривень, твердження ОСОБА_3 про те, що вона грошові кошти не отримала, а розписку написала під фізичним та психологічним тиском з боку ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, зустрічна позовна заява про визнання договору позики від 09 грудня 2020 року недійсним, є такою, що не підлягає задоволенню.
Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 боргу в розмірі 50 000 доларів США, суд приходить до наступного.
У розписці від 09 грудня 2020 року зазначено, що ОСОБА_15 взяла у ОСОБА_1 борг у сумі 1 425 000 (один мільйон чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень, що еквівалентно 50 000 доларів США. Тобто предметом зобов`язання є національна валюта України, а не долар США.
Відповідно до ч.1 ст.192 ЦК України та ч.1 ст.5 Закону України «Про валюту і валютні операції», законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Наведене свідчить, що стягнення заборгованості у доларах США можливо лише за умови, що позика надавалася у доларах США, у протилежному випадку, стягненню підлягає борг у тій валюті, яка визначена договором позики. 
Таким чином, підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сума боргу за договором позики від 09 грудня 2020 року в розмірі 1 425 000 гривень.
Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 15 травня 2022 року по 11 серпня 2025 року в сумі 4 865,76 доларів США, суд приходить до наступного.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Оскільки штрафні санкції нараховані позивачем за період з 5 травня 2022 року, тобто в період дії в Україні воєнного стану, то відповідач, на підставі п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в будь-якому випадку звільняється від обов`язку сплати на користь позивача, як позикодавця, суму 3% річних, отже, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, ним сплачений судовий збір при зверненні з позовом до суду в сумі 15 140 гривень, його позовні вимоги задоволено на суму 1 425 000 гривень, що становить 94% від ціни позову, підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 14 231,60 гривень.
Оскільки ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні її зустрічного позову, судові витрати по справі слід залишити за останньою.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 509, 525, 526, ч.3 ст.549, ст.625, ч.1 ст.1054 ЦК України, ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264 ЦПК України, -суд
УХВАЛИВ :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики – задовільнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09 грудня 2020 року в розмірі 1 425 000 (одного мільйону чотирьохста двадцяти п`яти тисяч) гривень.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 14 234 (чотирнадцяти тисяч двохста тридцяти чотирьох) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Інформація про учасників справи.
Позивач за первісним позовом – відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований по АДРЕСА_5 , адреса для листування: АДРЕСА_6 .
Відповідач за первісним позовом-позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована по АДРЕСА_7 , останнє відоме місце реєстрації, як ВПО до 12 серпня 2020 року, АДРЕСА_8 .
Повний текст рішення суду виготовлений 29 квітня 2026 року.
Суддя: С.А.Янжула.