Справа № 530/1179/25
2/530/117/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И

30.04.2026 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ситник О.В., за участю секретаря судового засідання – Стрілець Л.Г. , позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Зінченка Г.В. , відповідача ОСОБА_2 розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку,-
в с т а н о в и в :
16.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до  ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1 .
На підтвердження позовних вимог вказав, що в серпні 2024 року ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_2 про те, що продасть відповідачу житловий будинок в АДРЕСА_1 за 120 тисяч гривень. Відповідач передав йому попередню оплату 60 тисяч гривень, а ОСОБА_1 віддав йому ключі від будинку і впустив його жити до укладення договору купівлі-продажу ,оскільки та той час були не всі документи необхідні для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу. В той час він діяв за довіреністю від громадянина ОСОБА_3 . В березні 2025 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 про те, що йому необхідно з`явитися 01.03.2025 року на 11 год до приватного нотаріуса Глушенка В.В. для укладення договору купівлі-продажу ,на що останній відмовився обгрунтовуючи відсутністю грошей та перебуванням на роботі. Відповідач відмовився купувати зазначений будинок. ОСОБА_1 купив його у ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 01.03.2025 року . 
В квітні 2025 року ОСОБА_1 дізнався про те що відповідач з грудня 2024 року не платить за електроенергію. 15.04.2025 року звернувся з заявою до поліції, після проведення перевірки листом від 30.04.2025 року ВП №4 ОСОБА_1 рекомендовано звернутися з позовом до суду. Крім цього ОСОБА_1 листом від 21.05.2025 року повідомив ОСОБА_2 про добровільне виселення з житлового будинку ,але від отримання даного листа останній відмовився. На час звернення з позовом до суду ОСОБА_2 із будинку не виселився і борг за електроенергію не сплатив. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся з позовом до суду та просив ухвалити рішення яким виселити ОСОБА_2 із належного ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судовий збір.
Ухвалою судді Зіньківського районного суду Полтавської області 17.11.2025 року цивільну справу прийнято до провадження судді Ситник О.В. та призначено підготовче судове засідання ( а.с.39).
Ухвалою суду від 17.03.2026 року призначено по справі судовий розгляд ( а.с.52).
В судове засідання ОСОБА_1 та його представник адвокат Зінченко Г.В. з`явилися , позовні вимоги підтримали в повному обсязі , та просили їх задовільнити . Позивач зазначив що в той час коли ОСОБА_2 заселився в житловий будинок документи на право власності не були готові, тому не могли відразу переоформили на відповідача, в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 відключили електроенергію , він оплатив борг у сумі 4350 грн згідно судового наказу від 30.12.2025 року у справі № 530/2398/25 ,на даний час світло в будинку не підключено.
Відповідач ОСОБА_2 з`явився, позовні вимоги не визнав та зазначив що він борг за електроенергію також сплатив , та давав ОСОБА_1 передоплату у розмірі 60000 грн , про що для огляду надав розписку, яка була оглянута в судовому засіданні , на запит суду відповів що розписку писав власноручно ОСОБА_4 .
Свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає у селі Сулими Полтавського району Полтавської області та являється тещею позивача ( їй роз"яснено ст. 63 Конституції , попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та приведена до присяги ) суду пояснила, що вона разом з ОСОБА_1 їздила до ОСОБА_2 , який сказав щоб ОСОБА_1 робив документи на будинок і він його купить, зробили документи ,знову поїхали до нього, але ОСОБА_2 сказав що у нього немає грошей ,при передачі 60000 грн. присутня не була ,але чула що ОСОБА_2 купить будинок за 120000 грн з яких дав 60000 грн завдатку, а іншу суму віддасть у нотаріуса під час оформлення договору купівлі-продажу. Потім почав відмовлятись і від укладення договору і від доплати грошей і будинок не хоче покидати .
Суд, заслухавши думку учасників справи, заслухавши свідка, оглянувши розписку від 02.09.2024 року згідно якої ОСОБА_2 дав 60000грн а ОСОБА_1 отримав зазначену суму ,яка є завдатком за житловий будинок , копію судового наказу у справі №530/2398/25 від 30.12.2025 року про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 4350 грн. 24 коп., також сторони не заперечували той факт , що обоє заплатили по судовому наказу за борг по електроенергії , тобто на даний час є переплата , а електроенергія відключена. 
Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно доч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло непорушне та гарантовано статтею 47 Конституції України.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтею 391 ЦК України «Захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння», якою визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено ,що позивачем у справі є ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.4),який відповідно до договору купівлі-продажу від 01.03.2025 року купив у ОСОБА_3 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , договір посвідчено приватним нотаріусом Глушенко В.В. та зареєстровано в реєстрі № 262 ( а.с.6-7) ,що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав ,індексний номер 415842304 ( а.с.8). Згідно технічного паспорту виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який складається з позначених у технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами наступними літерами: житловий будинок літ. А-1, літня кухня літ. Б, сарай літ. б1 , сарай літ. В , сарай літ. Г , сарай літ. Д , сарай літ. д, гараж літ. Л, погріб вхідний літ. К, вбиральня літ. М, колодязь питний №3 ( а.с.9-13). Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26.11.2024 року вбачається, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_3 ( а.с.15). 
З повідомлення ВП №4 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області від 30.04.2025 року вбачається, що за результатами проведеної перевірки стосовно відносин які виникли з ОСОБА_2 з придбання будинку за адресою АДРЕСА_1 рекомендовано звернутися до суду ( а.с.17). З копії листа вимоги вбачається, що ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 про добровільне виселення його з будинку ( а.с.19) ,зазначений лист повернувся ОСОБА_1 з відміткою “адресат відсутній за вказаною адресою” ( а.с.21). Відповідно до довідки ТОВ Полтаваенергозбут вбачається заборгованість за електроенергію за період з 01.06.2024 року по 01.06.2025 року в сумі 1477,44 Грн ( а.с.23).
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979, п. 63).
Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За приписами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб та будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Згідно зі ст.109 ЖК України, виселення із житлового приміщення допускається з підстав установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 цього Кодексу.
Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У рішеннях ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ).
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 проживав у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки мав намір його придбати ,але для укладення договору купівлі -продажу в зазначений час до нотаріуса не з`явився , відмовився його купувати та продовжує проживати без реєстрації, користується комунальними послугами, але не сплачує їх, що підтверджується довідкою ТОВ “Полтаваенергозбут” про наявність заборгованості по електроенергії та судовим наказом від 30.12.2025 року який був досліджений під час розгляду справи згідно якого з ОСОБА_1 стягнуто 4350,24 грн богу за електроенергію.
Позивач, як власник житлового будинку має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, у тому числі має право вимагати усунення перешкод у розпорядженні своїм майном в обраний ним спосіб. Тож інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідача у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач самоправно проживає у житловому будинку , придбати житло за їх усною домовленістю не бажає , хоча згідно розписки від 02.09.2024 року давав ОСОБА_1 60000 грн завдатку , добровільно залишити житло не бажає, чим створює позивачу перешкоди у здійсненні права власності, вбачаються наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. У судових дебатах відповідач ОСОБА_2 просив суд повернути йому кошти в сумі 60 000 гривень які він надав позивачу по справі , на що суд йому роз"яснив що він зустрічного позову не подавав до суду під час розгляду даної справи , тому це питання можливе розглядом тільки за його вимогами , якщо не вирішиться в поза судовому порядку. 
Щодо стягнення судових витрат, суд прийшов до таких висновків.
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 258-259, 263 - 265,268,273 ЦПК України, суд,-
вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про виселення із житлового будинку , - задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 із житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , власником якого являється ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі - 1211 ( одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони по справі :
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 30 квітня 2026 року .

Суддя	О. В. Ситник