ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 620/5285/23
адміністративне провадження № К/990/4156/24
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Уханенка С.А.,
суддів -Кашпур О.В., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад та територій України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Міністерства розвитку громад та територій України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2023 року (головуючий суддя - Соломко І.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року (головуючий суддя - Кучма А.Ю., судді - Аліменко В.О., Безименної Н.В.), 
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства розвитку громад та територій України, Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 31 березня 2023 року №284 К/ОС «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді рівнозначній категорії і кваліфікації у Міністерстві розвитку громад, територій та інфраструктури України з 01 квітня 2023 року; стягнути з Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2023 року по дату винесення рішення у цій справі у відповідності до статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 28 березня до 14 квітня 2023 року у відповідності до статті 117 КЗпП України.
1.1. Позов обґрунтовано тим, що у зв`язку з проведенням реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України, його звільнено з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 31 березня 2023 року, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з чим ОСОБА_1 не погоджується та вважає, що оскаржений наказ прийнято за відсутності правових підстав. 
1.2. Позивач указує, що Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури є правонаступником Міністерства розвитку громад та територій України і з 01 лютого 2023 року було затверджено новий штатний розпис цієї установи. Проте переведення працівників до нової структури відбувалося з порушенням гарантій, установлених для проходження державної служби та за недотримання процедури звільнення з посади державної служби. ОСОБА_1 посилається на те, що призначення на посади відбувалося вибірково, оскільки видання та вручення попереджень про наступне звільнення, пропозиції щодо вакантних посад надавалися у різні проміжки часу та в різні дати, що є порушенням принципу рівності та має дискримінаційні ознаки.
1.3. Позивач вважає, що відповідачами порушено процедуру переведення на рівнозначну посаду та не вжито заходів щодо його подальшого працевлаштування, з урахуванням переважного права, відповідно до професійної підготовки та професійних якостей. Посилаючись на протиправність дій та рішень Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України в частині розгляду його заяви про призначення на посаду та безпідставну відмову у такому призначенні, просив суд задовольнити позов.
ІІ. Установлені судами обставини справи
2. З 24 грудня 2019 року по 31 березня 2023 року ОСОБА_1 працював в Міністерстві розвитку громад та територій України на посадах державної служби категорії «В» та «Б».
3. Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 16 червня 2021 року № 446 к/ос позивача переведено на посаду начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу з 17 червня 2021 року.
4. З метою оптимізації системи центральних органів виконавчої влади та відповідно до пунктів 9 і 9-1 статті 116 Конституції, 02 грудня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1343 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» (далі - постанова КМУ № 1343).
4.1. Згідно з пунктом 1 цієї постанови КМУ № 1343 Міністерство інфраструктури перейменовано на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.
4.2. Пунктом 2 постанови КМУ № 1343 наказано реорганізувати Міністерство розвитку громад та територій шляхом приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури.
4.3. Установлено, що . Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства розвитку громад та територій, що реорганізується (пункт 3 постанови КМУ № 1343).
5. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань юридичну особу - Міністерство інфраструктури України перейменовано на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, без зміни ідентифікаційного коду 37472062.
6. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1198-р «Про утворення комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України» (далі - розпорядження КМУ № 1198-р) утворено комісію з проведення реорганізації Мінрегіону (далі - Комісія) та затверджено Голову Комісії, якому, зокрема, зобов`язано забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з реорганізацією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.
7. Відповідно до наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 24 січня 2023 року № 49 «Про введення в дію структури апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України» з 01 лютого 2023 року введено в дію структуру апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на 2023 рік, у зв`язку з чим позивач 28 лютого 2023 року повідомлений про наступне вивільнення, шляхом вручення попередження, про що свідчить його підпис.
7.1. В цьому попередженні ОСОБА_1 одночасно погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури (том 1, а.с. 106) та надіслав документи для призначення на цю посаду.
8. Водночас на вакантну посаду начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури претендувала ще одна особа - ОСОБА_2 .
9. Відповідно до абзацу 1 частини п`ятої та абзацу 2 частини сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про державну службу», з метою оцінки відповідності професійної компетентності кандидатів на посади державної служби вимогам установленим законодавством, 07 березня 2023 року Мінінфраструктури України прийнято наказ № 339-К «Деякі питання відбору кандидатів на посади державної служби апарату Мінінфраструктури» (далі - наказ Мінінфраструктури України №339) яким утворено комісію з відбору кандидатів на посади державної служби в Міністерстві розвитку громад, територій та інфраструктури України та затверджено її склад.
9.1. Указану комісію було зобов`язано забезпечити розгляд поданих документів кандидатів на посади, провести з ними співбесіди та прийняти рішення за результатами цих співбесід щодо призначення кандидатів на вакантні посади державної служби в Мінінфраструктури України у разі подання двох або більше заяв на одну вакантну посаду, відповідно до виданих попереджень про наступне звільнення у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу, під час процедури реорганізації Міністерство розвитку громад та територій ( пункт 2 наказу Мінінфраструктури України №339).
10. У зв`язку з тим, що на посаду начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури претендувало двоє осіб, то з метою оцінки відповідності їхньої професійної компетентності та відповідно до наказу Мінінфраструктури України № 339-К 07 березня 2023 року з кандидатами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено співбесіду, за результатами якої прийнято рішення про призначення на указану посаду ОСОБА_2 , про що свідчить копія з протоколу співбесіди з відбору кандидатів на посади державної служби в Мінінфраструктури України у період дії воєнного стану від 07 березня 2023 року (том 3 а.с.88).
11. Відповідно до Закону України «Про державну службу», КЗпП України, постанови КМУ № 1343, розпорядження КМУ № 1198-р та наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 30 грудня 2022 року № 238 «Про затвердження персонального складу Комісії з проведення реорганізації Міністерства розвитку громад та територій України» (зі змінами), наказом від 31 березня 2023 року № 284 К/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу, з 31 березня 2023 року, відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 та пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (т. 1 а.с. 167).
12. Предметом спору у зазначеній справі є правомірність звільнення державного службовця з посади за пунктом 4 частини першої статті 83 та відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з реорганізацією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
13. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2024 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку громад та територій України від 31 березня 2023 року №284 К/ОС. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу відбору та прогнозування розвитку персоналу Департаменту персоналу Міністерства розвитку громад та територій України з 01 квітня 2023 року. Стягнуто з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2023 року по 03 серпня 2023 року у розмірі 100307,99 грн. Стягнуто з Міністерства розвитку громад та територій України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 по 14 квітня 2023 року у розмірі 15710,89 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
13.1. Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення позивача відбулось з підстав, не передбачених законом і, відповідно, з порушенням критерію, встановленого пунктом 1 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Суди, зокрема, указали, що після внесення змін до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та його професійних компетентностей, з урахуванням переважного права залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Водночас обов`язок по працевлаштуванню працівника покладено на власника, з дня попередження працівника про його вивільнення до дня розірвання трудового договору, що охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду, і які існували на день звільнення. Під час розгляду справи, Суди встановили, що у попередженні про наступне вивільнення від 28 лютого 2023 року, позивач погодився на зайняття посади начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури, проте на цю посаду також претендувала інша особа, яку і було призначено за результатами співбесіди, що не відповідає приписам пункту 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», якою не передбачено співбесіду з відбору кандидатів, під час проведення процедури звільнення у зв`язку з припиненням (реорганізацією) юридичної особи. Крім того, доказів того, що позивачу запропоновані інші посади наявні у Мінінфраструктури, на час його звільнення (ніж та на яку він погодився у попередженні та на яку призначено інша особа), а він відмовився, відповідачами не надано. Ураховуючи те, що разом з одночасним попередженням працівника про наступне вивільнення роботодавець зобов`язаний надати пропозиції всіх наявних у нього вакантних посад, які він може займати відповідно до своєї кваліфікації, тобто вжити заходів щодо працевлаштування працівника за його згодою на іншу запропоновану йому роботу, проте стосовно ОСОБА_1 такої процедури дотримано не було, суди дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги та аргументи сторін
14. Не погоджуючись із судовими рішеннями, 01 лютого 2024 року Міністерство розвитку громад та територій України подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2024 року, в якій просить переглянути оскаржені судові рішення, з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, скасувати їх та відмовити в позові.
15. Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2023 року № 3 «Про внесення змін у додаток 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 05 квітня 2014 р. № 85» замінено кількість штатних одиниць штатного розпису Мінінфраструктури: «з 313 одиниць на 427 одиниць, та виключено позицію Мінрегіону в кількості 383 одиниць». Таким чином, в Мінрегіоні відбулось скорочення штату державних службовців, що є законодавчо визначеною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. Водночас під час звільнення позивача відповідачем було дотримано вимоги статті 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, ОСОБА_1 вчасно попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантні посади, відповідно до листів Мінінфраструктури, надісланих у відповідь на звернення комісії.
15.1. Заявник наголошує, що діяв з дотриманням порядку звільнення з посади під час реорганізаційних процесів та у повній відповідності із установленими статтею 87 Закону України «Про державну службу» вимогами, у спосіб та порядку, передбаченими цим Законом, оскільки позивачу вчасно вручено попередження про звільнення та Комісією з проведення реорганізації Мінрегіону запропоновано позивачу усі отримані від Мінінфраструктури вакантні посади.
15.2. У касаційній скарзі Міністерства розвитку громад та територій України звертає увагу на те, що застосована судом апеляційної інстанції правова позиція Верховного Суду України у справі №21-484а14 та висновки Верховного Суду у справах №, № 200/1085/19-а, № 826/11746/16 не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки в указаних справах не вирішувалось питання звільнення з підстав, передбачених статтями 83 та 87 Закону України «Про державну службу».
15.3. Заявник звертає увагу Суду, що в матеріалах справи відсутня власноруч написана та подана Голові Комісії з припинення Мінрегіону заява позивача про переведення на запропоновану посаду, яка в силу вимог наказу Національного агентства України з питань державної служби від 22 березня 2016 року № 64 «Про затвердження Порядку ведення та зберігання особових справ державних службовців», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 2016 року № 567/28697, оформлюється власноруч і підписується із зазначенням дати. А отже, в матеріалах справи відсутні докази порушення позивачем перед Мінрегіоном питання про переведення до Мінінфраструктури в порядку статті 22 Закону України «Про державну службу». Крім того, позивачем обрано вакантну посаду начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури не за професією чи спеціальністю, яка не є рівнозначною посаді позивача за категорією «Б» та є відмінною за посадовими обов`язками посаді, яку він обіймав. Водночас у списках, наданих Мінінфраструктурою не було посад рівнозначних посаді ОСОБА_1 .
15.4. На думку Міністерства розвитку громад та територій України, положення частин першої та третьої статті 87 в сукупності із положеннями частини п`ятої статті 22 Закону, частини другої статті 41 Закону України «Про державну службу», з урахуванням факту неподання позивачем Мінрегіону заяви про переведення на іншу посаду протягом часового проміжку між попередженням позивача про звільнення та до дати винесення наказу про звільнення, в сукупності із нормами статті 38 Конституції України, дає підстави для висновку про наявність у Мінрегіону законних підстав для звільнення позивача.
16. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 лютого 2024 року визначено склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Мартинюк Н.М., судді: Загороднюк А.Г., Мельник-Томенко Ж.М. 
17. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Міністерства розвитку громад та територій України з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої 328 КАС України.
18. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а судові рішення без змін, посилаючись на те, що в оскарженому наказі Мінрегіону № 284 К/ОС не зазначено конкретної підстави звільнення, а лише зазначення норми Закону України «Про державну службу», без конкретизації підстави звільнення, не відповідає вимогам, установленим до актів індивідуальної дії суб`єктів владних повноважень і є порушенням установленого частиною другою статті 2 КАС України критерію обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень. Також в матеріалах судової справи містяться копії попереджень про наступне звільнення від 03 лютого 2023 року, від 10 лютого 2023 року та від 13 лютого 2023 року державних службовців Міністерства розвитку громад та територій України, і хоча згідно з повідомленням відповідача (лист від 08 березня 2023 року № 2177/10/10-23, копія наявна в матеріалах справи) вивільнення штату працівників не відбувалось, певних працівників Мінрегіону переведено до Мінінфраструктури раніше, а саме: 08, 09, 13 та 15 лютого 2023 року, що свідчить про вибірковий підхід до працевлаштування працівників Мінрегіону, заповнення штату правонаступника - Мінінфраструктури під час проведення реорганізації Мінрегіону та Мінінфраструктури і має ознаки дискримінації.
19. У поясненнях на касаційну скаргу Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України просить залишити касаційну скаргу задовільнити, скасувати судові рішення та відмовити в позові, посилаючись на те, що усталеною судовою практикою є право органу самостійно визначати, змінювати чисельність працівників і штатний розпис. Дані обставини не потребують додаткового доведення, а суд не може вимагати обґрунтування визначення кількості штатних одиниць у штатному розписі такого органу. Відповідач указує, що ОСОБА_1 як і усім державним службовцям Мінрегіону, запропоновано отримані Мінрегіоном, як відповіді на листи-звернення Комісії листи Мінінфраструктури від 10 лютого 2023 року № 1213, від 12 лютого 2023 року № 1223/10/10-23, від 15 лютого 2023 року № 1334/10/10-23, від 03 березня 2023 року № 1959/10/10-23, від 17 березня 2023 року № 2687/10/10-23, списки вакантних посад в апараті Мінінфраструктури. Водночас списки вакантних посад в Мінінфраструктури, що надавались на запити Голови комісії з припинення Мінрегіону, не повинні враховувати рівень професійної підготовки та професійних компетентностей державних службовців Мінрегіону і «вони не були пропозицією Мінінфраструктури вакантних посад, у зв`язку із відсутністю законодавчо встановленого обов`язку Мінінфраструктури пропонувати вакантні посади державним службовцям Мінрегіону».
20. У зв`язку з перебуванням судді Мартинюк Н.М. у відпустці по вагітності та пологах, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 серпня 2025 року визначено інший склад колегії суддів для розгляду касаційної скарги: головуючий суддя - Уханенко С.А., судді: Кашпур О.В., Соколов В.М.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
21. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
22. Згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
23. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначено Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон України «Про державну службу»).
24. За визначенням, наведеним у пункті 6 частини першої статті 2 Закону № 889-VІІІ рівнозначна посада - це посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.
25. Принципи державної служби визначені статтею 4 Закону України «Про державну службу», відповідно до частини першої якої, державна служба здійснюється з дотриманням, зокрема, принципу забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження (пункт 7) та принципу стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів (пункт 10).
26. Частиною першою статті 5 Закону України «Про державну службу» установлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
26.1. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина друга статті 5 Закону України «Про державну службу»).
26.2. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону України «Про державну службу»).
27. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про державну службу» посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.
28. За умовами частини п`ятої статті 22 Закону України «Про державну службу» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
29. Приписами пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» установлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону.
30. Згідно з частиною першою статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1); ліквідація державного органу (пункт 1-1).
31. Частиною третьої статті 87 Закону №889-VIII унормовано, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
32. Згідно з частиною четвертою статті 36 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).
33. Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
34. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
35. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
VI. Позиція Верховного Суду
36. Питанням, яке суд касаційної інстанції має вирішити в межах розгляду цієї справи, є перевірка обґрунтованості доводів заявника касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції усупереч висновкам Верховного Суду неправильно застосував норми права.
37. Також ключовими аргументами касаційної скарги є:
- під час звільнення позивача відповідачем було дотримано вимоги статті 87 Закону України «Про державну службу», зокрема, вчасно попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантні посади, відповідно до листів Мінінфраструктури, надісланих у відповідь на звернення комісії.
- позивачем обрано нерівнозначну вакантну посаду начальника відділу регіональної політики Департаменту стратегічного планування та регіональної політики Мінінфраструктури. Водночас у списках, наданих Мінінфраструктурою не було посад рівнозначних посаді ОСОБА_1 ;
- неподання позивачем Мінрегіону належним чином оформленої заяви про переведення на іншу посаду протягом часового проміжку між попередженням позивача про звільнення та до дати винесення наказу про звільнення, є підставою для його звільнення.
38. Відповідаючи на визначене питання, Верховний Суд зазначає таке.
39. Вирішуючи подібні спори, Суд неодноразово звертав увагу, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу на суб`єкта призначення або керівника державної служби покладено обов`язок щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.
40. Такий обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. Верховний Суд також указував, що правовідносини щодо звільнення між роботодавцем і працівником, зокрема у разі реорганізації підприємства, виникають не з дати початку реорганізації, а з дати попередження працівника про зміну в майбутньому його становища, тобто можливого звільнення (постанови від 16 лютого 2022 року у справах №380/3389/20, №380/3435/20, №380/3654/20, №380/4357/20, від 07 липня 2022 року у справі №380/3754/20, від 28 липня 2022 року у справі №380/6958/20, від 17 липня 2023 року у справі №340/5566/20; від 07 серпня 2025 року у справі № 280/9117/23 та від 31 березня 2025 року у справі № 360/48/23).
41. Отже, Верховний Суд констатує, що частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції Закону №1285-ІХ ) законодавець чітко визначив можливість звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої цієї статті (зокрема, у разі скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців) виключно за відсутності можливості запропонувати йому відповідні посади або в разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
42. Подібне питання досліджувалося Верховним Судом у межах розгляду справи № 360/48/23, в якій Суд указав, що приписи частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» покладають обов`язок на суб`єкта призначення/керівника державної служби враховувати переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю, й ця вимога викладена достатньо чітко і зрозуміло, що не залишає місця для її неоднозначного (множинного) розуміння та/чи застосування.
42.1. Недотримання цього обов`язку, як і невмотивоване (необґрунтоване) надання переваги одному державному службовцю над іншим (коли йдеться про переведення в рамках скорочення чисельності і штату державних службовців) має наслідком також порушення принципу забезпечення рівного доступу до державної служби, який закріплений у статті 4 Закону України «Про державну службу».
43. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Верховний Суд зауважує, що у касаційній скарзі відповідач не спростовує висновки судів щодо відсутності доказів, що свідчать про те, що ОСОБА_1 пропонувалися і інші посади. Як установлено судами попередніх інстанцій, 28 лютого 2023 року, позивачу було вручене попередження про наступне звільнення у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису державного органу.
43.1. У цьому попередженні зазначено, що: «у зв`язку із введенням в дію 01 лютого 2023 року структури апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на 2023 рік відповідно до наказу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 24 січня 2023 року № 49 «Про введення в дію структури апарату та штатного розпису Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України», що надійшли листом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 01 лютого 2023 року № 699/1014-23 (вхідний Мінрегіону від 01 лютого 2023 року №3242/0/9-23) та з врахуванням листів Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 10 лютого 2023 року № 1213/10/10-23 (ID 2095319) від 12 лютого 2023 року № 1223/10/10-23 (ID 2095307) та від 15 лютого 2023 року № 4420//0/9-23 (ID 2096629) (вхідний Мінрегіону від 13 лютого 2023 року № 4066/0/9-23, 4064/0/9-23 та від 15 лютого 2023 №4420/0/9-23), які потребують уточнення щодо актуалізації вакансій на дату попередження». Водночас запропоновано посади згідно з переліком, що додається на 121 арк та повідомлено про можливість з ознайомлення з цим переліком у системі електронного документообігу «ІТ-Enterprise» за вищевказаними номерами ID.
43.2. Водночас у попередженні від 28 лютого 2023 року міститься запис, зроблений позивачем, такого змісту «Листи Мінінфраструктури, зазначені у попередженні з посадами в апараті Мінінфраструктури, а також на підприємствах, установах та організаціях, що належать до сфери управління Мінінфраструктури, не підписані роботодавцем - правонаступником, як перелік вакантних посад, що мені пропонуються, не враховують рівень моєї професійної підготовки та професійних- компетентностей, а також не містять дати, на яку посада є вакантною. В той час, надання вищезазначеного переліку не є пропозицією суб`єкта призначення Мінінфраструктури (роботодавця-правонаступника) вакантної посади для подальшого переведення мене на запропоновану посаду».
44. Інші документи, що свідчать про те, що з моменту повідомлення про майбутнє звільнення позивачу були запропоновані і інші вакантні посади, аніж та яку указав ОСОБА_1 у попереджені, в матеріалах справи відсутні.
45. За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що ненадання відповідачем доказів щодо вчинення ним усіх необхідних дій, направлених на дотримання гарантій позивача під час скорочення чисельності/штату або скорочення посади (в частині його працевлаштування), свідчить про недотримання відповідачем процедури звільнення, а вчинені суб`єктом владних повноважень дії щодо пропонування ОСОБА_1 вакантних посад шляхом надання листів Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України з інформацією, що підлягає уточненню, мають виключно формальний характер та не направлені на дійсне, реально збереження його прав.
46. Таки висновки також додатково підтверджені поясненнями на касаційну скаргу, наданими Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, в яких відповідач указав, що списки вакантних посад в Мінінфраструктури, що надавались на запити Голови комісії з припинення Мінрегіону, не повинні враховувати рівень професійної підготовки та професійних компетентностей державних службовців Мінрегіону і вони не були пропозицією Мінінфраструктури вакантних посад, у зв`язку із відсутністю законодавчо встановленого обов`язку Мінінфраструктури пропонувати вакантні посади державним службовцям Мінрегіону.
47. Що стосується аргументів Міністерства розвитку громад та територій України з приводу обрання позивачем нерівнозначної вакантної посади та відсутності у списках, наданих Мінінфраструктурою посад рівнозначних посаді ОСОБА_1 , то Верховний Суд зауважує, що з дати попередження про майбутнє звільнення, відповідач був зобов`язаний запропонувати ОСОБА_1 і інші вакантні посади, проте не зробив цього, а лише обмежився аргументами про відсутність рівнозначних посад посаді позивача.
48. Верховний Суд також відхиляє доводи заявника касаційної скарги про те, що неподання позивачем Мінрегіону належним чином оформленої заяви про переведення на іншу посаду з дня попередження його про звільнення та до дати винесення наказу про звільнення, є підставою для його звільнення, оскільки Міністерство розвитку громад та територій України не заперечує існування примірника такої заяви в друкованому вигляді та підписаного позивачем, що є в матеріалах справи.
49. Ураховуючи те, що у межах спірних правовідносин відповідачем не було дотримано визначеної законом процедури вивільнення державних службовців, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що за обставин установлених судам у цій справі, оскаржений наказ про звільнення ОСОБА_1 є протиправним, а отже підлягає скасуванню, а позивач поновленню на попередній посаді.
50. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
51. За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
VІI. Судові витрати
52.  З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасником справи, на користь якого ухвалено судове рішення, за наслідками перегляду справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Міністерства розвитку громад та територій України залишити без задоволення.
2. Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року залишити без змін.
3. Судові витрати не розподіляються.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.
Головуючий суддя: С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
В.М. Соколов