ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

17 червня 2026 року	Справа №215/1888/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Прудника С.В. 	 	
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17.03.2026 року до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 , в якій позивач просить суд:
- встановити наявність компетенції (повноважень) Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 при отриманні заяви від 30.10.2025 року вх. 51445/С-0400-25 створювати штучні перешкоди для вжиття заходів процедури з`ясування складу сім`ї і право на допомогу та зобов`язати вжити заходи для призначення базової соціальної допомоги.
Означені позовні вимоги вмотивовані тим, що З метою реалізації своїх конституційних прав позивач 30.10.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою (вх. № 51445/С-0400-25), у якій просив призначити базову соціальну допомогу відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 № 371 «Деякі питання реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги». Однак, за результатами розгляду вказаної заяви фактично було повідомлено про відсутність наміру вчиняти дії, спрямовані на реалізацію права позивача на отримання базової соціальної допомоги, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Позивач вважає, що така бездіяльність є свавільною та такою, що не відповідає принципам верховенства права, закріпленим у статті 8 Конституції України, а також порушує вимоги статті 19 Конституції України щодо обов`язку органів державної влади діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Ненормативні акти індивідуальної дії органів Пенсійного фонду України є актами одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом їх виконання. Відмова у вчиненні передбачених законом дій фактично є формою бездіяльності, що підлягає судовому контролю. Позивач є особою з інвалідністю I групи, у зв`язку з чим має право на отримання базової соціальної допомоги відповідно до умов Порядку, затвердженого постановою КМУ № 371 від 25.03.2025. Склад сім`ї визначається станом на дату звернення, і на момент подання заяви складався виключно з позивача. Відповідно до пункту 5 зазначеного Порядку базова соціальна допомога не призначається особам, які не відповідають визначеним критеріям, однак такі обмеження не можуть тлумачитись розширено та повинні застосовуватись у поєднанні з конституційними гарантіями, закріпленими у статтях 3, 21, 22, 46, 48 Конституції України. Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу (стаття 8 Конституції України), а її норми є нормами прямої дії, будь-які підзаконні обмеження не можуть звужувати зміст та обсяг існуючих прав і свобод. Таким чином, відмова відповідача у вчиненні дій щодо розгляду заяви та встановлення права на базову соціальну допомогу є протиправною бездіяльністю, яка порушує права позивача та підлягає судовому захисту.
18.03.2026 року ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області адміністративну справу №215/1888/26 за вказаним позовом передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду виходячи із приписів ст. ст. 20, 29 КАС України.
15.04.2026 року справа №215/1888/26 надійшла на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
За відомостями з витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2026 року зазначена вище справа розподілена та передана судді Пруднику С.В.
17.03.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду прийнято справу №215/1888/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду. 
30.04.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, передчасними та такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідач вказує, що заступник начальника відділу розгляду звернень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області ОСОБА_2 не є самостійним суб`єктом владних повноважень, а є посадовою особою органу виконавчої влади, яка діє виключно від імені відповідного органу в межах наданих повноважень. Відтак, належним відповідачем у справі є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як суб`єкт владних повноважень. Щодо суті позовних вимог відповідач зазначає, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні та отримує пенсію у зв`язку із втратою годувальника відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розмір якої становить 6497,03 грн. Відповідач стверджує, що за даними інформаційних систем Пенсійного фонду України, позивач не зверталася у встановленому законодавством порядку із заявою про призначення базової соціальної допомоги, у зв`язку з чим рішення про її призначення або відмову у призначенні не приймалося. Відповідач наголошує, що реалізація права на призначення базової соціальної допомоги можлива виключно за умови подання відповідної заяви та необхідних документів, що є обов`язковою передумовою виникнення у суб`єкта владних повноважень відповідних управлінських повноважень. Крім того, відповідач зазначає, що заява позивача від 30.10.2025 була розглянута в порядку Закону України «Про звернення громадян», за результатами чого надано відповідь листом від 08.12.2025, у якій позивачу роз`яснено порядок та підстави призначення базової соціальної допомоги, а також причини відсутності правових підстав для її призначення. Відповідач посилається на положення постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 № 371 «Деякі питання реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги», відповідно до якої розмір базової соціальної допомоги визначається як різниця між базовою величиною для кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї. Враховуючи, що розмір пенсії позивача перевищує базову величину, встановлену зазначеним Порядком, підстави для призначення базової соціальної допомоги відсутні. Окремо відповідач наголошує, що позовні вимоги щодо встановлення наявності або відсутності компетенції (повноважень) є такими, що не можуть бути розглянуті в адміністративному судочинстві за позовом фізичної особи, оскільки такі спори є компетенційними та виникають виключно між суб`єктами владних повноважень. У зв`язку з цим, на думку відповідача, позивач не наділена процесуальною правосуб`єктністю для заявлення таких вимог. Також відповідач зазначає, що вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії є похідними від основної вимоги та не підлягають задоволенню у разі відмови в задоволенні основної позовної вимоги. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що підстави для задоволення позову відсутні, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
07.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду клопотання ОСОБА_1 про продовження строку для подання відповіді на відзив задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк для подання відповіді на відзив та продовжити строк для подання такої відповіді на п`ять днів. У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про повернення відзиву без розгляду, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та про підтвердження повноважень відмовлено.
08.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду визнано необґрунтованою заяву ОСОБА_1 про відвід судді Прудника С.В. в адміністративній справі №215/1888/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Передано матеріали адміністративної справи №215/1888/26 для визначення складу суду для вирішення питання про відвід судді.
11.05.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду (суддя Боженко Н.В.) в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Пруднику С.В. в адміністративній справі № 215/1888/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Адміністративну справу №215/1888/26 передано для продовження розгляду.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою від 30.10.2025 року (вх. № 51445/С-0400-25) про призначення базової соціальної допомоги відповідно до Порядку реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 року №371 «Деякі питання реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги».
У поданій заяві позивач просила призначити їй базову соціальну допомогу як особі, яка, на її думку, відповідає критеріям, визначеним зазначеним Порядком, та має право на отримання відповідної соціальної підтримки.
Позивач зазначає, що вона є особою з інвалідністю I групи та вважає, що має право на призначення базової соціальної допомоги з урахуванням положень Порядку та норм чинного законодавства України щодо соціального захисту осіб з інвалідністю.
Згідно з матеріалами справи, позивач отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України від 09.07.2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Розмір пенсійної виплати становить 6 497,03 грн.
Відповідно до даних Централізованої підсистеми «Звернення» Інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України, заява встановленого зразка про намір отримувати та про призначення базової соціальної допомоги позивачем не подавалася, у зв`язку з чим рішення про призначення або відмову у призначенні такої допомоги не приймалося.
Заяву позивача від 30.10.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області отримано 30.10.2025 року та зареєстровано за № 51445/С-0400-25. За результатами її розгляду позивачу надано відповідь листом від 08.12.2025 року №71387-51445/С-01/8-0400/25.
Вказану заяву розглянуто відповідачем у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР, та позивачу надано письмове роз`яснення щодо підстав не призначення базової соціальної допомоги.
У листі відповідача зазначено, що позивач отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а також наведено положення Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 № 371 та Порядку реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги щодо умов участі в експериментальному проекті, порядку визначення розміру допомоги та критеріїв обчислення доходу сім`ї.
За результатами розгляду звернення відповідач дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення базової соціальної допомоги.
Листом від 08.12.2025 року №71387-51445/С-01/8-0400/25 позивача повідомлено про підстави не призначення базової соціальної допомоги та роз`яснено порядок застосування положень Порядку, затвердженого постановою КМУ № 371.
Вважаючи такі дії (бездіяльність) відповідача протиправними та такими, що порушують її право на соціальний захист, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Щодо вирішення справи по суті, суд вказує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Суд зазначає, що відповідно до правової природи соціальних виплат, вони є формою державної допомоги, яка надається виключно за наявності сукупності юридичних фактів, передбачених спеціальним законодавством, та за умови дотримання встановленої адміністративної процедури. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає можливість виникнення у суб`єкта владних повноважень обов`язку щодо прийняття позитивного рішення.
Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини регулюються Порядком реалізації експериментального проекту щодо надання базової соціальної допомоги, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2025 № 371, який є спеціальним нормативним актом і визначає чітку послідовність дій: подання заяви встановленого зразка, перевірка складу сім`ї, визначення сукупного доходу та прийняття індивідуального адміністративного рішення.
Суд підкреслює, що саме подання заяви встановленого зразка є юридичним фактом, який запускає адміністративну процедуру та породжує у суб`єкта владних повноважень обов`язок здійснити повний розгляд питання по суті. До моменту настання цього факту відсутній предмет адміністративного розгляду у розумінні спеціального законодавства.
Як встановлено судом, позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із письмовим зверненням, яке було зареєстровано та розглянуто відповідачем. Однак зазначене звернення не відповідало формі та змісту заяви, визначеної Порядком № 371, а відтак не створювало юридичних наслідків у вигляді виникнення обов`язку щодо прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні базової соціальної допомоги.
Суд звертає увагу, що звернення позивача було розглянуто у порядку Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР, який регулює інший, загальний порядок комунікації громадян із органами влади та передбачає надання інформації, роз`яснень або відповіді по суті порушених питань, але не передбачає прийняття індивідуального адміністративного акта щодо призначення соціальної виплати.
Таким чином, у даному випадку відбулося лише адміністративне листування (інформаційне реагування), яке не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України та не створює, не змінює і не припиняє прав чи обов`язків особи.
Суд також враховує, що відповідно до правових позицій, сформованих у практиці адміністративних судів, предметом судового контролю можуть бути виключно індивідуальні адміністративні акти або протиправна бездіяльність у разі наявності встановленого законом обов`язку діяти. Відсутність такого обов`язку виключає можливість кваліфікації поведінки суб`єкта владних повноважень як протиправної бездіяльності.
У даному випадку судом не встановлено факту виникнення у відповідача обов`язку щодо прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні базової соціальної допомоги, оскільки відсутня належна заява у формі, визначеній Порядком № 371, що є необхідною передумовою реалізації відповідної адміністративної процедури.
Додатково суд зазначає, що саме по собі незгода особи з роз`ясненням органу влади або її суб`єктивне переконання щодо наявності права на соціальну виплату не є достатньою підставою для висновку про порушення права у розумінні статті 55 Конституції України та статей 2, 5, 19 КАС України.
Порушеним у розумінні адміністративного судочинства є лише таке право, яке є конкретним, індивідуально визначеним, підтвердженим належними юридичними фактами та щодо якого існує реальна юридична перешкода у його реалізації, що у даній справі не встановлено.
Отже, аналізуючи сукупність встановлених обставин, суд доходить висновку, що дії відповідача не виходили за межі наданих йому повноважень, були вчинені у спосіб, передбачений законодавством, а бездіяльність у розумінні КАС України відсутня.
Щодо вимоги позивача про встановлення наявності компетенції, суд зазначає наступне.
Компетенцію органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Спори, визначені у п.3 частини першої ст.19 КАС України, можуть виникати внаслідок різного тлумачення суб`єктами владних повноважень законодавства щодо їхньої компетенції на вирішення певних питань у сфері управління. Також спори з приводу компетенції виникають у разі виявлення привласнення повноважень іншого суб`єкта владних повноважень або перевищення власних повноважень.
Під компетенційними спорами розуміються спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі делегованих повноважень.
Компетенцію державного органу чи посадової особи становлять їхні повноваження, визначені законом. Внаслідок різного тлумачення законодавства компетенція суб`єктів владних повноважень може перетинатися, внаслідок чого виникає компетенційний спір.
Завданням суду у компетенційних спорах, з урахуванням загального завдання адміністративного судочинства є розв`язання законодавчої колізії, а також, усунення наслідків дублювання повноважень.
При цьому, позивачем у компетенційних спорах є суб`єкт владних повноважень, якщо він вважає, що інший суб`єкт владних повноважень, відповідач, своїм рішенням або діями втрутився у його компетенцію або у випадку, коли прийняття такого рішення чи вчинення дій є його прерогативою.
Означеної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 05.07.2019 у справі №802/833/17-а.
З огляду на викладене та враховуючи, що позивач у даних правовідносинах не здійснює жодних управлінських функцій та не є суб`єктом владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України, суд вважає, що вимоги позивача про встановлення наявності компетенції суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах не відповідають завданням Кодексу адміністративного судочинства України та адміністративному судочинству в цілому.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України “Про судовий збір” та з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись ст. ст. 2, 77, 78, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в особі заступника начальника відділу розгляду звернень ОСОБА_2 про встановлення наявності компетенції (повноважень), визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Розподіл судових витрат судом не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С. В. Прудник