печерський районний суд міста києва

Справа № 757/25361/25-ц 
пр. 2-3927/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року 
Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Хайнацького Є.С.,
при секретарі судового засідання - Сміян А.Ю.,
за участю:
позивачки - не з`явилася,
представника відповідача 1 - не з`явився,
відповідачки 2 - не з`явилась, 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «Інформер», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Громадської організації «Інформер (далі - відповідач-1, ГО «Інформер»), ОСОБА_2 (далі - відповідачка-2, ОСОБА_2 ) про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на ІНФОРМАЦІЯ_2 », за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 
У вказаному відео відповідачкою-2 було допущено висловлювання наступного змісту: «Також на святкуванні була помічена ОСОБА_3 - заступниця Голови КМДА з питань здійснення самоврядних повноважень. Нещодавно СБУ оголосило їй підозру через можливе привласнення 60 мільйонів гривень, які були виділені на допомогу важкохворим». При цьому, відповідачка-2 є журналісткою та, відповідно, розуміла, що відеозапис буде транслюватися в мережі Інтернет.
Позивачка указує на те, що пославшись на факт повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення висловлена у формі фактичного твердження. Зазначає, що поширена відповідачами інформація складає негативне враження у суспільства про її як про людину, яка вчиняє кримінальні правопорушення.
Позивачка зазначає, що вказана інформація є недостовірною та такою, що наносить шкоду честі, гідності та діловій репутації позивачки, внаслідок чого має бути визнана недостовірною та спростована відповідачами.
Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 18 вересня 2025 року.
17 вересня 2025 року від представника ГО «Інформер» - Пухальської Н.С. до суду надійшов відзив на позов, у якому сторона відповідача 1 просить відмовити в позові в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача-1 посилається на те, що позивачкою не надано жодних доказів щодо підтвердження завдання поширенням оспорюваної інформації шкоди особистим немайновим правам позивачки чи перешкоджанню їй повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове права, а тому юридичний склад правопорушення відсутній.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року розгляд справи відкладено на 11 грудня 2025 року.
19 листопада 2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-1, у якому вказує, що стороною відповідача-1 не надано достатніх аргументів, а також належних та допустимих доказів, які спростовують доводи позивачки, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
11 грудня 2025 року від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 до суду надійшов відзив на позов, у якому сторона відповідача-2 просить відмовити в позові, заявленому до неї, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заперечуючи проти позову, сторона відповідача-2 посилалася на те, що текст, озвучений ОСОБА_5 та який позивачка просить спростувати, не є її авторським текстом, натомість є текстом, підготовленим редакторами і який мав бути перевірений головним редактором на предмет достовірності вказаних у ньому тверджень. Відповідачка-2 не є ні власником інформаційного матеріалу, який належить ГО «Інформер», ні власником веб-сайту, а саме каналу у мережі YouTube, на якому вказана інформація була поширена, вона є неналежним відповідачем за цим позовом. Повну відповідальність за достовірність відомостей, які були поширені у відео-сюжеті, несе відповідач-1 як автор інформаційного матеріалу, так і власник веб-сайту, а саме каналу у мережі YouTube.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2025 року розгляд справи відкладено на 12 березня 2026 року.
04 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 до суду надійшла відповідь на відзив відповідачки-2, у якому вказує, що ОСОБА_5 є належним відповідачем у даній справі, як автор інформації та особа, яка здійснила поширення недостовірної інформації.
Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2026 року розгляд справи відкладено на 19 травня 2026 року.
У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивачки та її представника, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд позов задовольнити.
Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання. Представник відповідача-1 подав заяву, в якій просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 11 грудня 2018 року працює на посаді заступника голови КМДА з питань здійснення самоврядних повноважень.
ІНФОРМАЦІЯ_1 на YouTube-каналі ІНФОРМАЦІЯ_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4) опубліковано відеозапис під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_5», за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 
У вказаному відео відповідачкою-2 було допущено висловлювання наступного змісту: «Також на святкуванні була помічена ОСОБА_1 - заступниця Голови КМДА з питань здійснення самоврядних повноважень. Нещодавно СБУ оголосило їй підозру через можливе привласнення 60 мільйонів гривень, які були виділені на допомогу важкохворим».
У відповідності зі статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.
Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Згідно положень статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1 (далі по тексту - Постанова) зазначено, що фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Відповідно до пункту 15 Постанови при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Щодо факту поширення інформації, то під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інший дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до пункту 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. 
Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданими їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Судом повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведення. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).
Згідно статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним і демократичному суспільстві. 
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Щодо політичного дискурсу, то межі прийнятної критики щодо політиків набагато ширші, ніж щодо приватних осіб, адже перші неминуче відкривають себе для ретельної перевірки їхніх слів і дій журналістами і суспільством загалом.
На це варто зважати, оцінюючи захист їхньої репутації, коли вони виступають не як приватні особи.
Згідно статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд вважає, що оскаржувані відомості поширені відповідачами є оціночними судженнями відповідачів щодо її діяльності на посаді заступника голови КМДА з питань здійснення самоврядних повноважень.
Відповідно до частини першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
У постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 зроблено висновки, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.
Суд, враховує статус позивачки та зміст оскаржуваної інформації, вважає, що сторона позивачки не довела, що інформація поширена відповідачами, була спрямована на приниження її честі, гідності та ділової репутації, оскільки така інформація носить характер критики посадової особи, яка є публічною особою, межа допустимої критики якої є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.
Щодо меж допустимої критики публічних осіб, Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року у справі № 607/2775/17 виклав правову позицію, відповідно до якої, за положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.
За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.
Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі по тексту - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.
Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.
Також Верховний Суд зазначив у постанові, що посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.
А відтак, суд вважає, що поширена відповідачами інформація була їх власними судженнями та вираженням суб`єктивної думки щодо підстав та наслідків діяльності позивачки на посаді заступника голови КМДА з питань самоврядних повноважень. 
Враховуючи публічний статус позивачки та те, що поширена інформація стосувалася її публічної діяльності та мала суспільний інтерес, а отже, остання повинна бути терпимою до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати.
Керуючись статтями 3-5, 12,13, 76, 81, 89, 102, 110, 141, 258-259, 264, 265, 272-279, 352, 354, 355 ЦПК України; статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; статтями 32, 34, 68 Конституції України; статтями 15, 16, 201, 277 ЦК України, статтями 5, 30 Закону України «Про інформацію»; статтею 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за № 1, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Громадської організації «Інформер», ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання інформації недостовірною та її спростування - залишити без задоволення. 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено та підписано 17.06.2026 року.

Суддя Євген ХАЙНАЦЬКИЙ