ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/2851/25	

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді Кравчук Н.М.
суддів Матущак О.І.
Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання Копець Х.А.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю
“Дайнеріс ЛВ” від 09.12.2025(вх. №ЗАГС 01-05/3661/25 від
10.12.2025)
на рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 (повний текст
рішення складено 19.11.2025, суддя У.І. Ділай)
у справі № 914/2851/25
за позовом: Державного підприємства Міністерства оборони України “Агенція
оборонних закупівель” (надалі- ДП МОУ “Агенція оборонних
закупівель”), м.Київ
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайнеріс ЛВ” (надалі-
ТОВ “Дайнеріс ЛВ”) , м.Львів
про: стягнення 944 718,00 грн. за контрактом на постачання товарів
оборонного призначення №24-652-VDK-25 від 20.06.2025,

з участю представників:
від позивача: не з`явився; 
від відповідача: не з`явився 

ВСТАНОВИВ:
ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ТОВ “Дайнеріс ЛВ” про стягнення грошових коштів в розмірі 944 718,00 грн., з яких: 364 628,00 грн пені та 580 090,00 грн штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов державного контракту на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №24-652-VDK-25 від 20.06.2025 в частині поставки товару.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у справі №914/2851/25 (суддя У.І. Ділай) позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дайнеріс ЛВ» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Агенція оборонних закупівель» - 364 628,00 грн. пені, 580 090,00 грн. штрафу та 11 336,62 грн. судового збору.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем взятого на себе зобов`язання з поставки товару для потреб оборони у погоджений сторонами строк, що є підставою для нарахування пені та штрафу відповідно до п. 7.2 контракту. Перевіривши розрахунок штрафних санкцій, суд встановив, що такі нараховані позивачем правильно, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд врахував, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів для належного виконання своїх зобов`язань за контрактом, наведені ним обставини не є такими, що можуть слугувати підставою для зменшення штрафних санкцій, відтак, суд встановив відсутність обставин, які мали б істотне значення для зменшення розміру штрафних санкцій.
Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ “Дайнеріс ЛВ” звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у даній справі, позовні вимоги ДП МОУ "Агенція оборонних закупівель" задовольнити частково, стягнувши з ТОВ "Дайнеріс ЛВ" 36 462,80 грн. пені та 58 009,00 грн штрафу, в іншій частині позовних вимог – відмовити. Також просить поновити процесуальний строк для подання доказів та долучити до матеріалів справи такі документи: фінансову звітність ТОВ «Дайнеріс Лв» за 1 півріччя 2025 року; фінансову звітність ТОВ «Дайнеріс Лв» за 2024 рік.
Скаржник вважає оскаржуване рішення в частині застосування надмірно високого розміру штрафних ухваленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що відповідач не заперечував проти позову повністю, не вказував про наявність обставин, які звільняють його від відповідальності, більше того - визнав позовні вимоги частково, однак просив зменшити розмір штрафних санкцій, у зв`язку із істотною зміною обставин, які унеможливлювали своєчасне виконання зобов`язання за контрактом. Суд не надав належної оцінки тому, що відповідач послідовно виконував свої зобов`язання та вживав всіх залежних від нього заходів для мінімізації негативних наслідків, що прямо свідчить про відсутність недобросовісної поведінки чи умисного затягування виконання договору. Водночас, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків або негативних наслідків, які йому було завдано. Скаржник звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ТОВ “Дайнеріс ЛВ” є постачальником товарів, який залучений до виконання державних замовлень спрямованих на забезпечення національної безпеки та обороноздатності України. Розмір заявленої до стягнення неустойки є надмірним фінансовим тягарем для відповідача, що призведе до збитковості його діяльності, а також поставить під загрозу виконання інших оборонних замовлень держави.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу в межах встановленого апеляційним судом строку не скористався, через систему «Електронний суд» подав заяви від 10.03.2026 (вх. № ЗАГС 01-04/2073/26) та від 14.04.2026 (вх. № ЗАГС 01-04/3047/26), у яких просив здійснювати розгляд справи за відсутності уповноваженого представника ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель”, зазначивши, що заперечує проти зменшення розміру штрафних санкцій, наголосивши на повній відсутності підстав для такого зменшення. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «Дайнеріс ЛВ» на рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у даній справі.
Щодо заявленого скаржником клопотання про поновлення процесуального строку на подання доказів, які не були надані до суду першої інстанції та долучення таких до матеріалів справи, а саме: фінансову звітність ТОВ «Дайнеріс Лв» за 1 півріччя 2025 року; фінансову звітність ТОВ «Дайнеріс Лв» за 2024 рік, колегія суддів враховує таке.
Заявник зазначає, що матеріали даної справи не містять доказів фінансово-економічного стану ТОВ «Дайнеріс Лв» та зауважує, що сторона відповідача вважає таку їх відсутність технічною помилкою, яка була допущена через великий обсяг додатків при поданні відзиву на позовну заяву.
За приписами ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як передбачено ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Частиною 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Отже, при поданні учасником справи, зокрема, відповідачем доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи (у даному випадку - відповідач) повинен обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5 ст. 269 ГПК України).
Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
З наведеного вбачається, що законодавством встановлено єдиний винятковий випадок коли можливим є прийняття судом апеляційної інстанції доказів, які не були подані до суду першої інстанції - це наявність об`єктивних причин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Наявність таких об`єктивних причин скаржником жодним чином не наведена та не обгрунтована.
На думку колегії суддів, доводи відповідача (скаржника) про помилковість неподання до суду першої інстанції вищезазначених документів через великий обсяг додатків, які долучались до відзиву на позовну заяву, є необґрунтованими та не є тим винятковим випадком, передбаченим нормами процесуального законодавства.
З врахуванням наведеного, колегія суддів не надає правової оцінки долученій скаржником до апеляційної скарги фінансовій звітності ТОВ «Дайнеріс Лв» за 1 півріччя 2025 року та за 2024 рік.
Сторони не делегували уповноважених представників в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, складеними відповідальним працівником Західного апеляційного господарського суду.
17.03.2026 відповідачем через систему «Електронний суд» подано заяву (вх. №ЗАГС 01-04/2270/26 від 17.03.2026) про визнання участі представника учасника обов`язкою, в якій заявник просив визнати обов`язковою явку представника ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель” не в режимі відеоконференції, а безпосередньо в залі судових засідань.
Відповідно до ч. ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (ч. 4 ст. 202 ГПК України).
Як зазначалось вище, позивачем подано заяви від 10.03.2026 та від 14.04.2026, у яких заявник просив здійснювати розгляд справи за відсутності уповноваженого представника ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель”. Водночас, колегія суддів зауважує, що всі необхідні докази та пояснення надані суду в письмові формі. Позиція ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель” детально викладена в заявах по суті справи.
При цьому зазначає, що відповідач, подаючи заяву про визнання участі представника позивача обов`язкою, жодного разу не забезпечив участь представника ТОВ «Дайнеріс ЛВ» у судових засіданнях.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи те, що явка сторін у справі не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності уповноважених представників сторін.
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
20.06.2025 між Державним підприємством МОУ "Агенція оборонних закупівель" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дайнеріс ЛВ" (Виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №24-652-VDK-25, з додатками.
Відповідно до п. 1.1 контракту Виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього контракту товари для потреб безпеки і оборони, найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому контракті та в специфікації товарів (додаток 1 до контракту), для подальшого використання Збройними Силами України, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар в строки та на умовах, визначених цим контрактом. Комплектність товару наведено у додатку 2 до контракту.
Загальна вартість (ціна) товару за контрактом становить 8 287 000,00 грн. (п. 2.2 контракту).
Пунктом 3.2 контракту передбачено, що товар поставляється Виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів «Інкотермс» у редакції 2020 року. Точне місце поставки буде повідомлено Замовником Виконавцю не менше ніж за 3 робочих дні до планової дати поставки. Сторони погодили, що товар може поставлятися партіями. Розмір кожної партії Виконавець погоджує завчасно із Замовником до початку відвантаження.
Згідно з п. 3.4 контракту, датою виконання Виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі товару за контрактом.
За змістом п.п. 4.1, 4.2 контракту Виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами цього контракту не пізніше строку, визначеного в специфікації (додаток 1). В обґрунтованих випадках сторони мають право коригувати строк поставки і приймання товару не пізніше ніж за 5 календарних днів до закінчення строку дії контракту шляхом внесення змін до цього контракту на підставі письмового звернення Виконавця, яке Виконавець повинен надати не пізніше ніж за 10 календарних днів до дати поставки товару, зазначеної в специфікації, з обґрунтуванням та наданням документального підтвердження настання такого випадку відповідно вимог розділу 7 цього контракту.
Відповідальність сторін погоджено у розділі 7 контракту. Зокрема, відповідно до пп. 1 п.7.2 контракту, у разі порушення строків поставки товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Згідно з п.п. 12.1, 12.2 контракту умовами припинення (розірвання) контракту в односторонньому порядку Замовником, є порушення Виконавцем умов розділів 4-7 контракту та/або істотне порушення Виконавцем своїх зобов`язань за контрактом.
Пропозиція (повідомлення) сторони, яка ініціює припинення (розірвання) контракту направляється іншій стороні в письмовій формі не пізніше ніж за 7 календарних днів до запланованої дати його припинення (розірвання), з наданням всієї необхідної документації для припинення взаємовідносин за цим контрактом та здійснення взаєморозрахунків (п. 12.3 контракту).
У п. 13.11 контракту сторони погодили, що продовження строку (терміну) виконання зобов`язання постачання товару можливе у випадку настання істотної зміни обставин, які впливають на можливість виконання своїх зобов`язань за контрактом у разі, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли передбачити, вони не уклали б цей контракт, або уклали б його на інших умовах. У разі зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні контракту він може бути змінений або розірваний за згодою сторін. Доказом виникнення істотної зміни обставин, які впливають на можливість виконання своїх обов`язків за контрактом є документ (висновок) про істотну зміну обставин, що видається Торгово-промисловою палатою України. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за контрактом унаслідок виникнення істотної зміни обставин, повинна у максимальний короткий час (не пізніше 3 робочих днів) з моменту їх виникнення повідомити про це в письмовій формі іншу сторону. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про настання істотної зміни обставин вона позбавляється права посилатися на ці обставини, навіть при наявності відповідного висновку про істотну зміну обставин, що видається Торгово-промисловою палатою України.
У додатку 1 до контракту (специфікація товарів) сторони визначили строк поставки 100 комплектів товару до 21.07.2025.
10.07.2025, відповідач скерував на адресу позивача лист у якому пропонував внести зміни до контракту, а саме продовжити строк поставки та збільшити ціну договору на 8%, шляхом укладення додаткової угоди, посилаючись на п. 13.11 контракту, оскільки вказаним пунктом контракту врегульовано питання продовження строку (терміну) виконання зобов`язань постачання товару.
Листом-відповіддю від 14.07.2025 позивач повідомив, що правові підстави для внесення змін до істотних умов контракту шляхом укладення додаткової угоди відсутні, оскільки відповідачем не надано документального підтвердження настання обставин непереборної сили, яким є документ (висновок) про істотну зміну обставин, виданий ТПП України, згідно з п. 13.11 контракту.
21.07.2025 відповідач надіслав повторну пропозицію внести зміни до контракту шляхом укладення додаткової угоди, а саме: 1. Поставка 100 комплектів БпАК DJI Mavic 3 Pro у строк до 15.08.2025; 2. Поставка 100 (сто) комплектів БпАК DJI Mavic 3 Pro за ціною 89 499,00 грн. без ПДВ за одиницю. Також було долучено копію висновку щодо унеможливлення своєчасного виконання зобов`язання за державним контрактом №24-652-VDK-25 спричиненого істотною зміною обставин Київської обласної (регіональної) Торгово-промислової палати на звернення ТОВ «Дайнеріс ЛВ» вих. №080725/4 від 10.07.2025.
Листом-відповіддю від 28.07.2025 позивач, опрацювавши надане документальне підтвердження виникнення істотних змін обставин, повідомив про неможливість внесення змін до контракту, посилаючись на пропущення строків повідомлення відповідачем про настання істотної зміни обставин та неналежність органу, що надав висновок відповідно до п. 13.11 контракту.
31.07.2025 позивач, у зв`язку з непоставкою товару, звернувся до відповідача з претензією № 11/2-13472 про сплату суми коштів, нарахованих за неналежне виконання зобов`язань за контрактом, яка залишена без задоволення.
28.08.2025, у порядку п. 12.1 контракту, ДП МОУ “Агенція оборонних закупівель” направило повідомлення № 22-15312 про розірвання державного контракту № 24-652- VDK-25 від 20.06.2025 в односторонньому порядку з 04.09.2025.
Наведені обставини стали підставою звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача 364 628,00 грн. пені нарахованої за період з 22.07.2025 по 03.09.2025 та 580 090,00 грн. штрафу.
При ухваленні постанови суд апеляційної інстанції керувався таким.
Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як зазначалось вище, розглядаючи справу № 914/2851/25, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення з ТОВ "Дайнеріс ЛВ" пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язання з поставки товару згідно умов контракту, а також відсутність підстав для зменшення розміру таких штрафних санкцій.
Зміст доводів апеляційної скарги ТОВ "Дайнеріс ЛВ" зводиться до тверджень щодо помилковості висновків суду першої інстанції стосовно відсутності виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення) для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України. Рішення суду в іншій частині відповідачем не оскаржується.
Отже, рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у справі № 914/2851/25 переглядається судом апеляційної інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України).
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).
При цьому, за приписами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Підпунктом 1 пункту 7.2 контракту сторони погодили, що у разі порушення строків поставки товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
За приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.
При цьому ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (аналогічний висновок міститься у п. 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (аналогічний висновок викладено у п. 23 постанови Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21).
Зменшення розміру неустойки є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22).
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення такої дії. Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 05.09.2023 у справі №907/583/22, від 28.11.2023 у справі № 916/1504/22, від 03.12.2024 у справі № 904/872/24, від 03.12.2024 у справі № 909/321/24.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21).
До моменту порушення зобов`язання боржником неустойка виконує функцію сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ "Дайнеріс ЛВ" є виконавцем державного контракту (договорів) з оборонних закупівель.
Як слушно зауважив суд першої інстанції, відповідач, укладаючи державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №24-652-VDK-25 від 20.06.2025, діяв на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину про особливий період, у якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, та взяв на себе зобов`язання із визначеними в договорі умовами здійснити поставку товару, а в разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за контрактом, сторони погодили відповідальність сторін, передбачену п. 7.2 контракту.
Щодо тверджень скаржника про неврахування судом першої інстанції винятковості випадку внаслідок істотної зміни обставин, що вплинули на виконання відповідачем контракту, колегія суддів зауважує, що важливим елементом підприємницької діяльності є ризик збитків. Підприємницький ризик - це ймовірність виникнення збитків або неодержання доходів порівняно з варіантом, що прогнозується, невизначеність очікуваних доходів.
У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення таких дій чи утримання від їх вчинення.
Укладаючи контракт, сторони погодили усі його істотні умови, у тому числі, ціну, строк виконання, штрафні санкції. Виконавець (відповідач), прийнявши на себе зобов`язання за контрактом, погодився з передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань. 
Окрім того, станом на момент укладення державного контракту воєнний стан на території України вже був введений, що не є непередбачуваною обставиною для сторін, і відповідач, повинен був усвідомлювати про особливий період, у якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, а також ту обставину, що замовлення товару з метою виконання контракту відбувається за участю третіх осіб.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що оборона України, захист її суверенітету територіальної цілісності і недоторканності, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, Збройних Сил України, справою всього народу.
Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до статті 10 Закону України "Про оборону України", як центральний орган виконавчої влади забезпечує проведення в життя державної політики у сфері оборони, функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність і підготовку Збройних Сил України до здійснення покладених на них функцій і завдань. Міністерство оборони України, зокрема, бере участь у формуванні та реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, оборони і військового будівництва, підготовці проектів законодавчих та інших нормативних актів у сфері оборони, забезпечує їх виконання у Збройних Силах України, у встановленому порядку координує діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони; забезпечує належний рівень боєздатності, укомплектованості, бойової та мобілізаційної готовності і підготовки Збройних Сил України.
Міністерство оборони України, згідно з п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 № 671, є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує, зокрема, державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим органом у сфері державного гарантування якості, головним органом у сфері здійснення оборонних закупівель та державним замовником у сфері оборони.
Невиконання чи порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави в цілому та на репутацію Міністерства оборони України (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суд від 15.06.2022 у справі №922/2141/21, від 07.12.2023 у справі № 910/10469/22).
Колегія суддів враховує, що спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду. Забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони держави. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують воєнні органи державної влади та Збройні Сили України, взяв на себе зобов`язання із визначеними в контракті умовами щодо здійснення поставки товару, має негативний вплив на обороноздатність країни та на репутацію Міністерства оборони України.
Для позивача використання результатів отриманого за контрактом не становить комерційний інтерес, а спрямоване на виконання покладених на нього повноважень, а саме: державної політики у сфері оборони держави та військового будівництва, керівництва Збройними Силами України, їх мобілізаційну і бойову готовність та підготовку до виконання покладених на них завдань, а порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави, що було враховано місцевим господарським судом під час вирішення питання стосовно наявності (відсутності) підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
Водночас, матеріалами даної господарської справи підтверджено, що відповідач дізнався про зміну іноземним контрагентом вартості та строку поставки товару, який у подальшому мав бути переданий позивачу 24.06.2025 (через чотири дні після укладення контракту). Проте, розуміючи, що не зможе поставити позивачу товар у погоджені строки, звернувся до нього з листом про обставини, які склалися, лише 10.07.2025 (через 15 днів).
Ні з матеріалів справи, ні з письмових пояснень відповідача не вбачається неможливість повідомлення ним позивача про зміну умов закупівлі товару, зокрема, за допомогою електронного засобу зв`язку (електронна пошта позивача зазначена у п. 16 контракту) з моменту, коли він дізнався про такі зміни від контрагента.
Суд першої інстанції, з огляду на положення п. 13.11 контракту, також встановив, що відповідач не подав документ про істотну зміну обставин, що видається Торгово-промисловою палатою України, у максимально короткий час (не пізніше 3 робочих днів) з моменту їх виникнення. Натомість долучений до матеріалів справи висновок Київської обласної (регіональної) Торгово-промислової палати № 325/03.23 складений на звернення ТОВ "Дайнеріс ЛВ" 21.07.2025, тобто через 11 днів після повідомлення позивача (10.07.2025) про наявність істотної зміни обставин.
Як зазначалось вище, додатком 1 до контракту (специфікація товарів) сторони визначили строк поставки 100 комплектів товару до 21.07.2025, тобто висновок складено у день, коли мала відбутись остаточна поставка товару.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач не вжив усіх необхідних заходів для належного та своєчасного виконання взятих на себе зобов`язань за контрактом.
Водночас, колегія суддів зауважує, що тяжке фінансове становище боржника в сукупності з іншими виключними обставинами при умові доведеності та підтвердженні таких належними доказами може бути підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафу. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 ГПК України). Правова позиція Верховного Суду наведена у постанові від 19.03.2025 справа № 922/444/24.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач не довів наявності підстав для зменшення штрафних санкцій, про що судом першої інстанції зроблено правильний висновок та обґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій.
Колегія суддів вважає за необхідне також звернути увагу, що в питаннях наявності/відсутності підстав для зменшення розміру неустойки не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення (відмова у зменшенні) штрафних санкцій. 
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у справі №914/2851/25.
За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись, ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
у х в а л и в:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Дайнеріс ЛВ” залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.11.2025 у справі №914/2851/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником. 
4. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст.ст. 287-288 ГПК України.
5. Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук
Судді О.І. Матущак
О.С. Скрипчук