УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 204/4216/24
провадження № 61-3945ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Мухою Сергієм Сергійовичем,на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Тетерєва Марина Михайлівна, приватний нотаріус Криворізького району нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіцина Ніна Володимирівна, про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 30 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено. 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 15 серпня 2023 року приватним нотаріусом ДМНО Тетерєвою М. М.
Визнано недійсним договір іпотеки з позикою грошей від 21 грудня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н. В. та зареєстрований за № 425.
Стягнено солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Додатковим рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 23 травня 2025 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_5 про ухвалення додатково рішення. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 78 500 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 30 квітня 2025 року скасовано в частині солідарного стягнення судових витрат зі сплати судового збору. Стягнено з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 807,47 грн з кожного. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. 
Додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 23 травня 2025 року змінено в частині розподілу витрат на правничу допомогу. 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, надану у суді першої інстанції, у розмірі 20 000,00 грн. 
Стягнено з ОСОБА_1 ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу, надану у суді першої інстанції, у розмірі по 26 166,66 грн з кожного.
27 жовтня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Гусакова О. Б. звернулася до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки у постанові апеляційного суду не вирішено питання щодо судових витрат, понесених скаржником у зв`язку з отриманням правової допомоги в суді апеляційної інстанції, про які він зазначав у відзивах на апеляційні скарги.
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Гусакової О. Б. про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково. Ухвалено додаткову постанову, якою стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 50 000,00 грн.; стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 11 500,00 грн. 
Додаткова постанова мотивована тим, що позивачем 10 вересня 2024 року укладено з адвокатом Гусаковою О. Б. договір про надання правової допомоги. Відповідно до додаткової угоди до договору № 09 від 10 вересня 2024 року про надання правничої допомоги від 30 червня 2025 року сторони вирішили доповнити п. 4.1 Договору, наступними умовами: - аналіз судового рішення та консультація клієнта - 3 000 грн. Вивчення апеляційної скарги по суті спору та складання відзиву на неї - 25 000 грн. Вивчення апеляційної скарги на додаткове рішення та складання відзиву на неї 5 000 грн. Сторони вирішили змінити у п. 4.1 Договору вартість за участь у судовому засіданні визначивши її у розмірі 5 000 грн за засідання. Доповнили пункт 4.2 Договору, погодивши гонорар успіху адвоката за результатами апеляційного перегляду рішення у справі щодо суті спору в розмірі 50 000 грн. Представником позивача також надано до суду Акт виконаних робіт за договорами про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025 року, яким підтверджується факт надання (передачі) послуг адвокатом та їх отримання (прийняття) клієнтом на суму, що становить 93 000,00 грн.
Матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Гусаковою О. Б. правничої допомоги ОСОБА_2 , що погоджено договором та актом надання послуг, на загальну суму 93 000 грн. Отже, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), пропорційності, з урахуванням клопотання про зменшення розміру судових витрат, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 50 000 грн., а з ОСОБА_3 - 11 500 грн.
23 березня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року та постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначив, що суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9218/15-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 20 травня 2019 року у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019 року у справі № 909/371/18, від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі № 911/739/15, від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, від 30 січня 2025 року у справі № 923/69/22, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17, від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Касаційна скарга мотивована тим, що, доводячи безпідставність витрат позивача на правничу допомогу адвоката Гусакової О. Б., у своєму клопотанні про зменшення розміру судових витрат позивача представник відповідача зазначив, що вказані у заяві витрати не доведені належними доказами, є завищеними, не відповідають складності розгляду справи, а отже, є необґрунтованими. 
Загальний розмір витрат на правничу допомогу, надану адвокатом у суді апеляційної інстанції за переконанням позивача, складає 93 000 грн, що на 14 500 грн більше за правничу допомогу надану адвокатами позивачу у суді першої інстанції, і це навіть враховуючи витрати на правничу допомогу адвоката з оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову у суді апеляційної інстанції. Аналіз прийнятого судом першої інстанції рішення за позовом ОСОБА_2 є одним з етапів правничої допомоги у суді першої інстанції, а не апеляційної інстанції. Крім того, вартість послуг за складання відзиву на апеляційну скаргу в 3,2 рази перевищує вартість мінімальної заробітної плати в Україні на одного працівника за місяць, яка становила 8 000 грн. Гонорар успішної справи вже було стягнуто з відповідачів судом першої інстанції, та не може стягуватися за кожною інстанцією, задоволеним клопотанням чи заявою, оскільки це суперечить самій меті гонорару успіху, який не може використовуватися як засіб збагачення сторони.Реальність таких витрат не підтверджена належними доказами, Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, понесених позивачем витрат на оплату правничої допомоги адвоката на загальну суму 93 000 грн. На момент розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення до матеріалів справи не було надано жодного доказу оплати позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у строки та на умовах, встановлених договором, що засвідчує недоведеність позивачем реальності понесених нею судових витрат на оплату послуг адвоката.
Крім того, в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції немає жодної згадки ні про подане відповідачем 2 клопотання про зменшення розміру судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, ні про подане відповідачем 1 заперечення на заяву позивача про ухвалення додатково рішення, як і не міститься висновків щодо відхилення чи прийняття доводів відповідачів.Отже, апеляційний суд застосував норму права, яка надає йому право зменшити розмір судових витрат сторони, без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, щодо необхідності викладення мотивів та правових підстав, з яких виходив суд при зменшенні розміру витрат сторони на правничу допомогу адвоката.
Додатково необхідно звернути увагу суду касаційної інстанції на незаконність рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 витрат позивача на правову допомогу адвоката у сумі 11 500 грн, оскільки її апеляційна скарга на додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 23 травня 2025 року по суті була задоволена.При цьому апеляційний суд відмовив ОСОБА_3 лише у задоволенні вимоги щодо покладення понесених нею судових витрат у суді апеляційної інстанції на позивача, що не є розглядом питання по суті апеляційної скарги, а є процесуальним питанням.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 671/1957/20 та від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19,на які є посилання в касаційній скарзі.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК Українивизначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що:
«при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
… можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважає за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення».
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) вказано, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Велика Палата Верховного Суду відзначає, що у цій справі підставою для звернення із заявою про винесення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу є приписи статей 126, 129, 244 ГПК України, і вимога ПрАТ «РОЗІВСЬКИЙ ЕЛЕВАТОР» обумовлена саме необхідністю вирішити питання про розподіл сплачених ним судових витрат (визначених як професійна правнича допомога), що відповідно до вказаних норм процесуального права підлягають розподілу між сторонами. Відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн, передбаченому пунктом 4.2 додаткової угоди № 2 від 28 вересня 2018 року, суди не врахували, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, не навели доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 12 000 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Отже, додаткове судове рішення про відмову в стягненні 5 000 грн слід скасувати та прийняти в цій частині нове рішення про відшкодування позивачу цих витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18 вказано, щовизначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
Подібні правові позиції викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/14598/20 та додатковій постанові Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 915/517/21.
Касаційний суд акцентує увагу, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності відповідного заперечення іншої сторони, яка вказує на неспівмірність витрат та наводить відповідне обґрунтування, за потреби - з наданням доказів невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. 
Схожі висновки зроблені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20 серпня 2021 року у справі № 520/5311/2020, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 серпня 2018 року у справі № 916/1283/17 та інших.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 25 січня 2023 року у справі № 303/1430/18).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Судом встановлено, що 10 вересня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Гусаковою О. Б. укладено договір про надання правничої допомоги. Згідно з додатковою угодою від 30 червня 2025 року до договору № 09 сторони погодили умови щодо обсягу та вартості правничої допомоги в суді апеляційної інстанції. На підтвердження обсягу наданих послуг представником позивача подано акт виконаних робіт від 24 жовтня 2025 року, відповідно до якого адвокатом надано, а клієнтом прийнято правничу допомогу на загальну суму 93 000,00 грн, що включає: аналіз судового рішення та консультацію - 3 000,00 грн; підготовку відзиву на апеляційну скаргу по суті спору - 25 000,00 грн; підготовку відзиву на апеляційну скаргу на додаткове рішення - 5 000,00 грн; участь у двох судових засіданнях - 10 000,00 грн; гонорар успіху - 50 000,00 грн. 
Встановивши, що позивачем підтверджено документально факт та обсяг надання адвокатом правничої допомоги у суді апеляційної інстанціїна загальну суму 93 000 грн, відповідність заявлених витрат умовам укладеного договору та додаткової угоди до нього, враховуючи подані клопотання про зменшення цих витрат, і те, що підготовка відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 потребувала аналізу матеріалів справи по суті, що є значним за обсягом, апеляційний суд, виходячи з критеріїв реальності та співмірності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), пропорційності, зменшив розмір їх компенсації за рахунок відповідачів, стягнувши з  ОСОБА_1 50 000 грн, а з  ОСОБА_3 - 11 500 грн.
За таких обставин суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам і наданим доказам, врахував заперечення щодо заявлених витрат, та навів мотиви, з яких виходив при частковому задоволенні заяви про їх стягнення, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про необґрунтованість оскарженої постанови в частині розподілу судових витрат позивача та визначення розміру їх стягнення з ОСОБА_1 .
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення питання про стягнення цих витрат з ОСОБА_3 , яка відповідне судове рішення не оскаржує. До того ж необґрунтованими є доводи, що її апеляційна скарга на додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 23 травня 2025 року по суті була задоволена повністю, оскільки ОСОБА_3 просила зменшити розмір витрат, стягнених судом першої інстанції, з 78 500 грн до 20 000 грн, і її апеляційна скарга постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року задоволена частково.
Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки оскаржене судове рішення їм не суперечить.
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої додаткової постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ: 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року у справі № 204/4216/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков 

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко