Справа № 610/3522/25
провадження № 2/610/386/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 Балаклійський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді – Тімонової В.М.,
за участю секретаря – Черепахи А.А.,
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – адвоката Швеця С.В. ( в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Балаклія в порядку загального позовного провадження цивільну справу №610/3522/25 (провадження № 2/610/386/2026) за позовною заявою  ОСОБА_1 до Балаклійської міської військової адміністрації Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2025 року до Балаклійського районного суду Харківської області надійшла вказана позовна заява адвоката Швеця Сергія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , у якій просить:
Встановити факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з батьком ОСОБА_2 в період з 2015 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька – ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька – ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на частину квартири АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є донькою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Її мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після її смерті батько ОСОБА_2 залишився проживати один за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . 07.11.2007 батько позивачки склав заповіт, яким заповів все належне йому майно їй. В 2015 році стан здоров`я батька суттєво погіршився та він не міг сам самостійно вести господарство та повноцінно себе обслуговувати, тому позивачка вирішила переїхати до батька у м. Балаклія, де і мешкає до теперішнього часу. 
02.01.2018 вони їхали з батьком з медичного огляду в м. Харкові додому в м. Балаклія зі сторони м. Чугуєва в напрямку с. Волохів Яр та в процесі руху по автошляху Київ-Харків-Довжанський вона допустила зіткнення з автомобілем Шкода Октавия, внаслідок чого її батько ОСОБА_2 помер на місці. Позивачка також отримала тілесні ушкодження та більше року не могла нормально пересуватися, перенесла неодноразові хірургічні операції, постійно отримувала стаціонарне лікування в різних медичних закладах та отримала інвалідність. 06.12.2018 Чугуївським міським судом Харківської області її було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з іспитовим терміном на 1 рік. 
Вона продовжувала проживати постійно в будинку батька, сплачувала комунальні платежі та користувалась ним, оскільки вважала, що, мешкаючи разом з ним в будинку, маючи спільне майно та заповіт батька, вона прийняла спадок. На час смерті батька йому належали будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 . 14.03.2025 приватний нотаріус Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Бовдуй О.О. відмовила у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку із пропуском встановленого законом строку та відсутності реєстрації з батьком на час його смерті. 
У зв`язку з наявним спором про цивільне право (право на спадкування) після смерті ОСОБА_2 заява про встановлення факту, що має юридичне значенн, подана в позовному, а не в окремому провадженні. Встановлення факту дасть можливість позивачу успадкувати майно після померлого батька, тому позивач змушена звернутися до суду з вказаним позовом.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 17.09.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання; витребувано у Балаклійській державній нотаріальній конторі Харківської області відомості про осіб, які звернулися із заявою про прийняття спадщини та оформили спадщину після смерті ОСОБА_2 .
23.09.2025 на запит суду надійшла відповідь від Балаклійської державної нотаріальної контори Харківської області, у якій вказано, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 була заведена спадкова справа № 17/2025 приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Бовдуй О.О.
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 22.10.2025 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Бовдуй О.О. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
28.10.2025 приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Бовдуй О.О. надано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 126-137).
16.01.2026 представником позивачки – адвокатом Швець С.В. подано уточнену позовну заяву в частині залучення до справи в якості належного відповідача Балаклійської міської військової адміністрації, в іншій частині позовні вимоги залишені без змін (а.с. 161-163).
Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 23.02.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Позивачка та її представник адвокат Швець С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. 
Позивачка зазначила, що батько за станом здоров`я почав сліпнути, тому забрала його до м. Харкова. Потім проживали разом у м. Балаклія. Братів і сестер у неї немає. Батько склав заповіт на неї. До нотаріуса звернулася 17.03.2025, але їй відмовили у зв`язку з пропуском 6-ти місячного терміну.
Представник відповідача до суду не з`явився, заяв або клопотань від нього не надходило, відзиву не подано.
ОСОБА_4 , будучи допитаною як свідок, пояснила в судовому засіданні, що померлий ОСОБА_2 є її двоюрідним братом. Перед смертю брата його донька ОСОБА_5 доглядала за ним та вони жили разом. Крім ОСОБА_5 ніхто з ним не мешкав. Обслуговував сам себе. Кожен день бачила його, сидів біля двору. Приїжджала до нього ОСОБА_5 , яка доглядала за городом, готувала їсти, поралася по господарству. Брат погано пересувався, в магазин не виходив, господарством не займався. Останні роки постійно ОСОБА_5 була з батьком, соціального працівника в нього не було.
Свідок ОСОБА_6 , яка була сусідкою ОСОБА_2 , пояснила в судовому засіданні, що знає останнього дуже довго, вона проживає в місті по вул. 8-Вересня з народження. Знає, що він десь служив, а потім приїхав із сім`єю в АДРЕСА_4 . Він жив з дружиною, потім вона померла. Дочка постійно була з батьком. Як батько став стареньким ОСОБА_5 була біля нього, допомагала йому. Взимку забирала батька в м. Харків. Приїжджали з батьком в ОСОБА_7 і жили тут. Роки чотири жила з батьком. Батько виходив гуляти, сидів на лавці. 
Свідок ОСОБА_8 , яка є сусідкою позивачки, пояснила, що ОСОБА_5 приїжджала до батька, доглядала його, дбала город та домашнє господарство. Взимку по два тижні була, а літом весь час була у батька. Батько ходив з паличкою, виходив в город, робив щось. На ОСОБА_5 не скаржився, ждав її завжди.
Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника – адвоката Швеця С.В., допитавши свідків, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Новосибірськ, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується копією її паспорта, серії НОМЕР_1 (а.с. 8-9). 
09.07.1994 позивачка ОСОБА_9 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10 та змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 11).
Відповідно до копії свідоцтва про народження, № НОМЕР_2 , батьками позивачки ОСОБА_12 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 12).
Отже, вказаним підтверджується, що ОСОБА_2 є батьком позивачки ОСОБА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки – ОСОБА_3 (а.с. 13), а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 (а.с. 14).
Вироком Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України її звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (а.с. 20-21).
З вказаного вироку убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок ДТП загинув батько позивачки ОСОБА_2 .
Також, як вказано у позові, внаслідок ДТП позивачка отримала тілесні ушкодження, внаслідок чого перебувала на тривалому лікуванні, про що надала виписки з медичної документації (а.с. 16-18).
З акту обстеження, проведеного 24.03.2025 депутатом Балаклійської міської ради Скринник О.О., у присутності свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_6 , встановлено, що ОСОБА_1 з 2015 року мешкала однією сім`єю разом зі своїм батьком ОСОБА_2 та здійснювала догляд за ним за вказаною адресою (а.с. 23).
З акту, складеного 14.03.2025 мешканцями АДРЕСА_7 , убачається, що в період з 2015 року по січень 2018 року ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювала постійний догляд за ним (а.с. 24).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.03.2016 ОСОБА_2 на праві власності належить частки квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 23).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.12.1998 ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 26).
07.11.2007 ОСОБА_2 склав заповіт, яким на випадок своє смерті заповів все своє майно своїй доньці ОСОБА_1 (а.с. 27).
З копії свідоцтва про право власності на житло від 12.12.2002 убачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_14 по частині кожному на праві спільної часткової власності належить квартира, яка знаходиться а адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 29).
Постановою приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Бовдуй О.О. від 14.03.2025 ОСОБА_1 відмовлено у вчинені нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ,так як в нотаріальну контору в установлений законом строк заяву не подала та на момент його смерті зареєстрованою з померлим не була – вона пропустила строк для прийняття спадщини (а.с. 104).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зміст статті 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Положеннями абзацу 1 ч. 2 ст.3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно з ч.1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до положень статтей 1222, 1223 ЦК України, Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
При цьому, згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та інший вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» 30.05.2008 року № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Верховний Суд у справі № 404/2163/16-ц від 04.07.2018 року виклав свою позицію, згідно якої: відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, вказавши, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.
Згідно з пп.4.10 п.4 гл.10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року).
Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів.
Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.
З наявних матеріалів справи вбачається, що заявниця є єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_2 . Даних про наявність інших спадкоємців, що прийняли спадщину після його смерті, матеріали справи не містять. 
Судом встановлено, що позивачка на момент смерті проживала разом зі спадкодавцем за однією адресою та лише за її заявою була заведена спадкова справа після його смерті, що свідчить про фактичне прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Факт постійного проживання заявниці разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тобто на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в помешканні померлого за адресою: АДРЕСА_1 , спільно, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні на підставі досліджених судом доказів та показами свідків.
Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже, такий факт породжує юридичні наслідки.
Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Враховуючи вищевикладене, суд враховує, що встановлення факту постійного проживання заявника зі спадкодавцем породжує юридичні наслідки, його підтвердження необхідне заявнику для реалізації права на спадщину, чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення, тому вважає за необхідне в цій частині позовні вимоги задовольнити та встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька - ОСОБА_2 на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на одну другу частину квартири АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності.
У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.
Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13, найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.
Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку.
Відповідно до висновку Верховного Суду, зробленого у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 742/3238/17, у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип jura novit curia (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право;
2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi ius). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на норму права, що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема, в його мотивувальній і резолютивній частинах.
Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися в разі існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77-82, 247, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Відповідач: Балаклійська міська військова адміністрація Харківської області, місце знаходження: 64207, м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, вул. Захисників України, 18.
У зв`язку із перебуванням судді у відпустці з 09.06.2026 по 16.06.2026 повний текст рішення складено 17 червня 2026 року.

Суддя В. М. Тімонова