Єдиний унікальний номер справи 404/8255/25
Провадження № 2/183/3256/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2026 року    м. Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Майної Г. Є. розглянувши в письмовому, спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекш» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,- 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року позивач ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 31 січня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №1520706 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, в електронному вигляді та підписано за допомогою електронного підпису. Відповідно до його умов позика надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом. ТОВ «Лінеура Україна» надало грошові кошти в сумі 2000,00 грн. строком на 30 днів зі сплатою процентів в розмірі 1,9 в день, шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 . ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором належним чином не виконував.
07 вересня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп`укладено Договір факторингу №1-07092021, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ ФК «Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, зокрема, і відносно ОСОБА_1
07 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір відступлення права вимоги №2-07/09/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» відступило право вимоги ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн», а останнє набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором №1520706 від 31 січня 2021 року.
З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 12 чеврня 2025 на загальну суму 6 510,00 грн, з яких 2 00,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 4 510,00 грн заборгованість за процентами, а також стягнути судові витрати.
Ухвалою Фортечного районного суду міста Кропивницького від 18 серпня 2025 року цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК АЙКОН ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, передано за підсудністю на розгляд Самарівському міськрайонному суду Дніпропетровської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України.
02 жовтня 2025 року ця цивільна справа надійшла з Фортечного районного суду міста Кропивницького до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 жовтня 2025 року головуючим суддею у цій справі визначена суддя Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майна Г. Є. та 08 жовтня 2025 року зазначені матеріали передані судді.
Ухвалою судді від 10 жовтня 2025 року позовну заяву позивача залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення недоліків його позовної заяви, що було зроблено позивачем 20 жовтня 2025 року.
Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року, було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і відкрито провадження у справі, цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив на позовну заяву. 
Сторони відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив суду не подавали, про розгляд справи були повідомлені належним чином. 
Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 04 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).
Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
31 січня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №1520706 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був укладений в електронному вигляді та підписаний за допомогою електронного підпису, що був відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.
Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання договору.
Згідно умов кредитного договору, товариство надає клієнту грошові кошти в гривні (далі - кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, передбачені Договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 2000,00 грн.; дата надання кредиту: 31 січня 2021 року; строк кредиту: 30 днів; валюта кредиту: UAH; цільове призначення - на споживчі потреби; стандартна процентна ставка - 1,9% в день.
Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором станом на 12 червня 2025 року загальний розмір заборгованості за Кредитним договором становить 6 510,00 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 2 00,00 грн; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 4 510,00 грн.
Згідно умов кредитного договору, позика надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок, вказаний клієнтом.
Згідно з листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 02.07.2025 вих № 2643_250702151011 за допомогою платіжного сервісу "iPay.ua" 31 січня 2021 року проведена успішна транзакція на суму 2000 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 .
07 вересня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу №1-07092021 відповідно до умов якого первісний кредитор відступив до ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників.
За умовами вказаного договору факторингу В якості ціни за придбання (відступлення) Прав Вимоги, Фактор сплачує Клієнту плату (ціна продажу) в розмірі, що станом на дату підписання Сторонами цього Договору складає 1 115 257,78 грн. (Один мільйон сто п`ятнадцять тисяч двісті п`ятдесят сім гривень сімдесят вісім копійок) без ПДВ (п. 7.1 Договору); факт здійснення між Сторонами приймання-передачі Документації підтверджується відповідним Актом приймання-передачі (Додаток № 4 до цього Договору), підписаним особами, що мають повноваження на здійснення цих дій від кожної зі Сторін (п. 8.1.2 Договору); за фактом передачі Реєстру Боржників Сторони підписують Акт приймання-передачі Реєстру Боржників (Додаток №2) (п. 8.2.2 Договору).
На підтвердження факту перерахування новим кредитором ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» первісному кредитору «ТОВ «Лінеура Україна» коштів за вказаним договором факторингу позивачем надано копію платіжної інструкції №42 від 08 вересня 2021 року.
07 вересня 2021 року між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» укладено договір №2-07/09/21 відступлення прав вимоги, за умовами якого загальна вартість прав вимоги за Договором становить 1 120 257,78 грн.; новий кредитор зобов`язується сплатити кредитору вартість права вимоги шляхом переказу коштів на рахунок, визначений у розділі 8 цього Договору не пізніше десяти днів з дати цього Договору (п.п. 2.1, 2.2 Договору).
В дату відступлення прав вимоги за кредитним договором згідно умов Договору, кредитор передає, а новий кредитор зобов`язаний прийняти документи, про що складається Акт приймання-передачі. Приймання-передача документації здійснюється уповноваженими представниками Сторін; додаткові угоди, додатки до Договору, а також Акт приймання-передачі Документації є невід`ємними частинами Договору. (п.п. 4.1, 7.2 Договору).
На підтвердження факту перерахування новим кредитором ТОВ «ФК Айкон Дебт Коллекшн» первісному кредитору «ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» коштів за вказаним договором факторингу позивачем надано копію платіжного доручення №379 від 08 вересня 2021 року.
Відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Також суд приймає до уваги, що у статті 3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).
Ураховуючи викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, суд приходить до висновку про те, що між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем ОСОБА_1 31 січня 2021 року було укладено Договір №1520706 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який було укладено в електронній формі та підписано позичальником (відповідачем) ОСОБА_1 електронним підписом електронним ідентифікатором С606.
При цьому слід урахувати, що за змістом частини 6 статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» акцептом пропозиції укласти договір в електронній формі є відповідь особи, якій адресована пропозиція його укласти, про її прийняття надана шляхом:
- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- заповнення формуляра заяви (форми) про прийнятім такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до актів цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Згідно з пунктом 1 статті 9 ЗУ «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.
У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
При цьому відповідно до пункту 5.5. Положення форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.
Отже, якщо виписка з рахунку відповідає зазначеним вимогам, то такий документ може бути доказом, який суду необхідно оцінити відповідно до вимог процесуального закону.
До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 09.11.2018 у справі № 910/1580/18, від 23.09.2019 у справі № 910/10254/18, від 19.02.2020 у справі №910/16143/18.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування коштів первісним кредитором відповідачу на підставі кредитного договору №1520706 від 31 січня 2021 року позивачем не надано, хоча позивач був зобов`язаний подати суду всі наявні в нього докази на підтвердження обставин, що є підставою його позовних вимог.
Кредитор та позивач як особа, яка вимагає повернення кредитних коштів, повинен був надати докази перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача.
Натомість у кредитному договорі №1520706 від 31 січня 2021 року зазначається номер карти споживача № НОМЕР_1 (п. 2.1). Однак підтвердження, що дана картка належить відповідачу, позивачем не надано, як і не заявлено відповідного клопотання про витребування такої інформації у разі неможливості самостійно її надати. 
Окрім того, додані до позовної заяви документи підтверджують лише умови надання коштів, але вони не є належними та допустимим доказами щодо виконання кредитором обов`язку з надання кредитних коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок відповідача за вказаним договором.
Одночасно з цим, лист ТОВ «Універсальні Платіжні Рішення» від 02 липня 2025 року №2643_2507202124011 щодо здійсненого переказу коштів у розмірі 2 000,00 грн. 31 січня 2021 року (15:15:05) на платіжну картку клієнта № НОМЕР_2 , не є первинним бухгалтерським документом та допустимим доказом отримання позичальником кредитних коштів за умовами кредитного договору від 31 січня 2021 року №1520706, не доводить факту перерахування коштів на рахунок, відкритий у банківській установі на ім`я ОСОБА_1 . У цьому листі вказано, зокрема, про транзакцію на суму 2 000,00 грн. від 31 січня 2021 року на картку, номер якої зазначено лише частково - НОМЕР_2 .
Так, позивачем не надано суду первинних бухгалтерських та платіжних документів, а також доказів щодо наявності у відповідача на момент пред`явлення позову непогашеної (несписаної) заборгованості перед кредитором.
Документів, які б підтверджували отримання відповідачем грошових коштів від позивача на умовах договору кредитування, так само як і належного розрахунку заборгованості, оскільки надана виписка з особового рахунку за кредитним договором та розрахунок заборгованості є документами, що видані позивачем і не є тим розрахунком заборгованості за яким можливо прослідувати порядок утворення заборгованості за кредитним договором в сукупності із випискою по кредитному договору, якого позивачем не надано.
Верховний Суд у постанові від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 дійшов такого висновку, що «для стягнення боргу мало надавати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості».
Суд наголошує, що позивач як учасник судового процесу несе ризики, пов`язані з реалізацією або не реалізацією наданих йому процесуальних прав та обов`язків.
Позивач розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд шляхом надання тих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, які він вважав за потрібне, в зв`язку з чим, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в цій справі належить відмовити за його недоведеністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувано обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Судовим розглядом установлено, що позивачем не доведено суду, отримання відповідачем кредитних коштів за кредитним договором №1520706 від 31 січня 2021 року.
Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором суд зазначає таке.
Згідно зі ст. 512 ЦК України передбачено, що однією з підстав заміни кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника (ст. 516 ЦК України).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Однак, позивачем всупереч положенням Договору факторингу №1-07/092021 від 07 вересня 2021 року та Договору відступлення прав вимоги №2-07/09/2021 від 07 вересня 2021 року не надано Актів приймання-передачі реєстрів боржників, що є невід`ємними додатками до вказаних договорів.
Таким чином, суд позбавлений можливості встановити чи дійсно перейшло до позивача право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, що укладений між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем, оскільки до договору факторингу та договору відступлення прав вимоги, укладеного між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» і між ТОВ «ФК «Сіті Фінанс Груп» та ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн», позивач не надав документації, визначеної вказаними договорами.
Отже, посилання позивача на те, що саме відповідач є його боржником за Договором відступлення прав вимоги №2-07/09/221 від 07 вересня 2021 року жодним чином не підтверджені, та докази передачі від первісного кредитору позивача відповідної документації, визначеної умовами вказаного Договору та у передбаченому цим Договором порядку, суду не надані.
Крім того, позивачем не надано детального розрахунку заборгованості за кредитним договором.
Так, позивач зазначає, що розмір заборгованості відповідача за спірним кредитним договором становить 6 510,00 грн, з яких 2 00,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 4 510,00 грн заборгованість за процентами, та на підтвердження вказаного надає виписку, складену ТОВ "ФК Айкон Дебт Коллекшн", з особового рахунку за кредитним договором № 1520706. Водночас, відповідно до витягів з реєстру боржників вбачається, що залишок по відсотках у розмірі 3850,5 грн. нараховано за 189 днів, у той час, як договір укладено строком на 30 днів, проте доказів пролонгації кредитного договору позивачем не надано. За відсутності детального розрахунку з інформацією про період нарахування боргу; процентну ставку, яка застосовувалася; про здійснення чи не здійснення відповідачкою будь-яких оплат за кредитним договором суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування суми боргу.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 липня 2021 року у справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони.
Відсутність в матеріалах справи детального розрахунку заборгованості позбавляє суд можливості з`ясувати дійсний розмір заборгованості за кредитним договором, що є обов`язковим при вирішенні питання про стягнення боргу.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. У позовній заяві представник ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекш» просив також розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача на підставі наявних у справі доказів, клопотання про надання суду додаткових доказів, витребування відповідних доказів та інших документів не заявляв.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ТОВ «ФК «Айкон Дебт Коллекшн» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором, правильності проведеного позивачем розрахунку боргу та не доведено факт надання ТОВ «Лінеура Україна» відповідачу кредитних коштів та наявність у відповідача заборгованості за цим кредитним договором
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати покладаються на сторону позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекш» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
- позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айкон Дебт Коллекш», код ЄДРПОУ 44002941, місцезнаходження юридичної особи за адресою: 01042, м. Київ, вул. Саперне поле, буд. 12;
- відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Рішення суду складено і підписано 04 травня 2026 року.

Суддя          Г.Є. Майна