ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.04.2026 Справа № 914/3090/25 

Господарський суд Львівської області в складі головуючої судді Бургарт Т.І., при секретарі судового засідання Свистуні П.О., розглянувши справу
за позовом: Керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Мартинюка І.І. (вулиця Василіянок, будинок 48, місто Івано-Франківськ, 76019; код ЄДРПОУ: 03530483);
в інтересах держави в особі: Рогатинської міської ради (вулиця Галицька, будинок 65, місто Рогатин, Івано-Франківська область, 77001; код ЄДРПОУ: 04054323);
до відповідача: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, місто Київ, 03150; код ЄДРПОУ: 40075815) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Гоголя, будинок 1, місто Львів, 79007; код ЄДРПОУ: 40081195);
про: стягнення коштів у розмірі 53 474,39 грн, -

за участю:
прокурора: Дмитришин Ю.М.;
представника позивача: не з`явився;
представника відповідача: Моцюк В.В.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Івано-Франківської окружної прокуратури (далі – прокурор) звернувся до Господарського суду Львівської області із позовною заявою, поданою в інтересах держави в особі Рогатинської міської ради (далі також – позивач) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – також відповідач, АТ «Українська залізниця») про стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, в розмірі 53 474,39 грн.
Процесуальний рух справи відображено у відповідних ухвалах суду і протоколах судових засідань.

Аргументи прокурора

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що 15 вересня 2023 року працівниками виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» у кварталі №61 виділу №271 захисних лісонасаджень залізниці в напрямку Березовиця-Ходорів (км.96, пк.4) виявлено незаконну порубку десяти дерев різних порід, чим навколишньому природному середовищу завдано збитків в сумі 214 800, 84 грн.
За цим фактом здійснено досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 246 КК України, за результатами судового провадження y якому вироком Рогатинського районного суду від 08 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у незаконній порубці шести дерев. Натомість осіб, причетних до знищення двох дерев породи «Клен» та одного дерева породи «Черешня», встановити не вдалося.
Рішенням Рогатинського районного суду від 02 липня 2024 року з Лисого О.С. стягнено збитки, завдані навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної вирубки шести дерев в сумі 145 6212,36 грн. Водночас, шкода, завдана пошкодженням інших дерев, залишається невідшкодованою. 
Оскільки незаконна рубка здійснена на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», на відповідача покладено обов`язок щодо забезпечення охорони та захисту цих насаджень від самовільних рубок. 
Відтак, відповідач допустив протиправну бездіяльність, не забезпечивши належний нагляд та охорону лісу на підвідомчій йому території. Тому обов`язок відшкодування шкоди, завданої невстановленою особою незаконною вирубкою дерев внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, покладається на останнього як на постійного землекористувача. 

Аргументи позивача

Рогатинська міська рада висловилась на підтримку заявлених позовних вимог та просила їх задовольнити у повному обсязі (т.3, а.с.7-8, 38-39, 48-49, 56-59).

Аргументи відповідача

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що спірні деревні насадження є його власністю, у зв`язку з чим саме АТ «Українська залізниця» вважає себе особою, якій завдано майнової шкоди. Крім цього, після встановлення факту незаконної рубки та звернення відповідача із заявою про кримінальне правопорушення, саме його визнано потерпілим у кримінальному провадженні.
Звертає увагу на відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували віднесення спірних насаджень до лісів у розумінні чинного законодавства, зокрема документів щодо передачі земельної ділянки у лісокористування, матеріалів лісовпорядкування, даних лісового кадастру або обліку лісів.
Земельна ділянка, на якій здійснено рубку, належить до земель залізничного транспорту та використовується для забезпечення його функціонування, а створені на ній захисні насадження перебувають у віданні спеціалізованих підрозділів залізниці. При цьому, на думку відповідача, чинне законодавство не передбачає покладення на постійного землекористувача відповідальності за шкоду, завдану внаслідок незабезпечення охорони таких насаджень як лісів.
Додатково зазначається про відсутність у діях відповідача протиправної бездіяльності, яка б перебувала у причинному зв`язку з настанням шкоди, оскільки норми Лісового кодексу України, зокрема стаття 86, мають загальний характер і не встановлюють конкретизованого та імперативного обов`язку щодо здійснення охорони лісів.
Окрім цього, стверджує, що прокурором не надано доказів затвердження уповноваженим органом переліку обов`язкових заходів з охорони лісів, а також не конкретизовано, які саме з таких заходів не були вжиті відповідачем, що виключає можливість встановлення повного складу цивільного правопорушення. Сам по собі факт незаконної рубки не може свідчити про наявність протиправної бездіяльності лісокористувача та автоматично обумовлювати покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди.
Окремо зазначається, що звернення прокурора до суду здійснено за відсутності належних правових підстав, що є підміною органу місцевого самоврядування, який наділений відповідними повноваженнями щодо самостійного звернення з позовом у захист інтересів держави.
На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду у справі №629/6463/19 від 07.08.2024, а також правові позиції господарських судів першої та апеляційної інстанцій у справах №910/5277/24 та №908/58/24.
Просить в позові відмовити.

Обставини справи

15 вересня 2023 року у кварталі №61 виділу №271 захисних лісонасаджень залізниці в напрямку Березовиця-Ходорів (км.96, пк.4) виявлено незаконну порубку десяти дерев, з яких 9 – сироростучих та одне сухостійне: а саме: чотири дерева породи черешня діаметром 34 см, 36 см, 32 см та 34 см, п`ять дерев породи клен діаметром 36 см, 43 см, 54 см, 35 см і 47 см, а також сухостійне дерево породи в`яз діаметром 45 см, у зв`язку з чим начальник виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» звернувся до правоохоронних органів з заявою про вчинення правопорушення лісового законодавства (т. 1 а.с.27-28). 
На підставі виявлених обставин слідчим відділенням поліції №4 міста Рогатин розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023091210000162 від 16 вересня 2023 року за частиною першою статті 246 Кримінального кодексу України, про що свідчить витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1; а.с.34).
За результатами судового провадження у кримінальному провадженні №12023091210000162 вироком Рогатинського районного суду від 08 лютого 2024 року в справі №349/24/24 у вчиненні незаконної порубки шести дерев у захисному лісовому насадженні, що заподіяло істотну шкоду визнано винуватим Лисого О.С. (т.2 а.с. 96-98).
Згідно змісту вказаного вироку суду, ОСОБА_1 визнав чебе винним у незаконній вирубці трьох дерев породи черешня, діаметром кореня 32, 34, та 36 см; та трьох дерев породи клен, діаметром кореня 35, 54 та 64 см (т.1; а.с.96-97). 
Висновком експерта від 12 грудня 2023 року №1559/23-28, складеним за результатами проведення судової інженерно-екологічної експертизи у межах кримінального провадження №12023091210000162, визначено розмір шкоди, заподіяної незаконною рубкою дерев, в таких розмірах: 

1. дерев породи черешня: 
- діаметром пня біля шийки кореня 34 см - 26 177,16 грн: 
- діаметром 36 см 33 331,16 грн; 
- діаметром 32 см - 26 177,16 грн; 
- діаметром 34 см - 26 177,16 грн; 
2. дерева породи в`яз (сухостійного) діаметром 45 см - 8 093,42 грн; 
3. дерев породи клен:
- діаметром 54 см - 21 251,25 грн;
- діаметром 47 см - 18 722,06 грн;
- діаметром 43 см - 16 186,84 грн;
- діаметром 35 см - 11 110,39 грн;
- діаметром 64 см - 27 574,24 грн. 
Загальний розмір заподіяної шкоди, відповідно до висновку експерта, становить 214 800,84 грн (т. 1, а.с. 91– 97).
Водночас в Акті №49 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, складеному 18 вересня 2023 року заступником начальника виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» (далі також – акт), наведено попередній розмір шкоди, завданої незаконною порубкою дерев, який обчислено на підставі «Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу» (постанова Кабінету міністрів України №665 від 23 липня 2008 року (т. 1, а.с. 36– 38).
При цьому, визначений у акті розмір шкоди щодо дерев породи «клен» відповідає розрахункам, наведеним у висновку судової інженерно-екологічної експертизи від 12 грудня 2023 року №1559/23-28. 
Натомість розмір шкоди, визначений щодо дерев породи «черешня», є іншим: 
- по 8 725,77 грн за дерево діаметром 32 та кожне з двох дерев діаметром 34 см;
- 11 110,39 грн – за дерево діаметром 36 см.
Загальний розмір шкоди, визначений в Акті №49, становить 140 225,87 грн. 
Рішенням Рогатинського районного суду від 02 липня 2024 року у справі №349/511/24 з Лисого О.С. стягнуто шкоду, завдану навколишньому природному середовищу незаконною порубкою шести дерев в сумі 145 621,36 грн (т.2; а.с.100-105).
Водночас, залишилася невідшкодованою шкода за рубку інших чотирьох дерев породи: 
- черешні з діаметром кореня 34 см;
- клену з діаметром кореня 47 см;
- клену з діаметром кореня 43 см;
- та сухостійного в`язу з діаметром кореня 45 см.
Матеріали досудового розслідування щодо незаконної рубки однієї черешні з діаметром кореня 34 см та двох кленів з діаметром кореня 43 та 47 см постановою слідчого від 04 січня 2024 року виділено в окреме кримінальне провадження №12024091210000008, у якому особу порушника не встановлено (т.1; а.с.35). 
Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що незаконна рубка дерев здійснена на земельній ділянці, яка розташована на території Рогатинської територіальної громади, до якої увійшли території Дегівської територіальної громади згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України №714-р від 12.06.2020. 
Вказана земельна ділянка входить до лісозахисних насаджень залізниці (квартал № 61, виділ № 271) та перебуває у користуванні АТ «Українська залізниця», що підтверджується Планом полоси відведення лінії Березовиця Острів – Ходорів Львівської залізної дороги (т.1; а.с.39-40), протоколом огляду місця події у кримінальному провадженні №12023091210000162 (41-53), заявою по вчинення правопорушення лісового законодавства (т.1 а.с.27-28) та визнається сторонами. 
Виробничий структурний підрозділ «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» є структурним підрозділом регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця», що підтверджується Положенням цього підрозділу (т.1; а.с.54-61). 
Одними з основних завдань Львівської дистанції захисних лісонасаджень є організація та виконання робіт щодо утримання захисних лісонасаджень у межах землекористування товариства, здійснення заходів для забезпечення охорони і захисту лісу, зокрема виявлення самовільних рубок (пункти 2.1, 2.6 Положення про виробничий структурний підрозділ «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця»).
Відповідно до пункту 3.2 Положення, однією з функцій виробничого структурного підрозділу «Львівська дистанція захисних лісонасаджень» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» є забезпечення охорони захисних лісонасаджень від незаконних рубок. 
Прокурор стверджує, що відповідач, як постійний лісокористувач, допустив протиправну бездіяльність, внаслідок чого зрубано одну черешню з діаметром 34 см та два клени діаметром 47 см та 43 см, за які державі заподіяно шкоду у розмірі 53 474,39 грн, відтак просить суд стягнути вказану суму на користь позивача. 

ОЦІНКА СУДУ 

Щодо представництва прокурором інтересів держави

Відповідно до частини третьої статті 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Як визначено у статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень.
З системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Враховуючи те, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
У даній справі прокурор вказав, що порушення інтересів держави полягає у тому, що шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної порубки деревини, завдана місцевому бюджету Рогатинської міської ради, а факт невідшкодування такої шкоди призводить до недоотримання коштів місцевим бюджетом.
Суд звертає увагу на те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом, зокрема, у разі якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган.
У спірних правовідносинах компетентним органом, уповноваженим захищати інтереси держави, є Рогатинська міська рада, адже така здійснює повноваження власника щодо ділянки, у межах якої виявлено факт незаконної рубки деревини, відповідно до статей 140, 142, 145 Конституції України, статей 10, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статей 4, 15, 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
Судом встановлено, що прокурор надсилав позивачу лист №51/3-2693 від 04 вересня 2025 року, у якому просив надати до Рогатинського відділу Івано-Франківської окружної прокуратури інформацію з приводу вжитих міською радою заходів, у тому числі цивільно-правових щодо стягнення з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» збитків, завданих державі порушенням природоохоронного законодавства в розмірі 53 474,39 грн (т.2; а.с.106-107).
У відповідь, Рогатинська міська рада повідомила листом від 10 вересня 2025 року №02-28/2620, що не заперечує щодо представництва Івано-Франківською окружною прокуратурою інтересів Рогатинської міської ради з метою пред`явлення позову до АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» збитків, завданих державі порушенням природоохоронного законодавства в розмірі 53 474,39 грн (т.2; а.с.108).
З огляду на це, прокурор листом №51/3-2934 від 23 вересня 2025 року поінформував Рогатинську міську раду про намір звернутися до суду із цим позовом (т.2; а.с.109-110).
Таким чином, направляючи відповідні звернення позивачу, прокурор фактично повідомляв його про порушення інтересів держави та надав можливість відреагувати на стверджуване порушення шляхом вчинення відповідних дій. Позивач, попри наділені на законодавчому рівні повноваження та володіння інформацією про допущені порушення, не вживав жодних заходів спрямованих на усунення таких порушень, зокрема не звертався до суду за захистом інтересів держави, що свідчить про його бездіяльність.
Відтак, суд дійшов висновку, що, звертаючись до суду із позовом у даній справі, прокурор відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави в суді, визначив, у чому саме полягає порушення таких інтересів та правильно встановив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, який, попри те, не здійснює захист прав та інтересів держави у цих правовідносинах.

По суті заявлених позовних вимог 

Частиною 1, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі. Глава 82 ЦК України присвячена деліктним зобов`язанням, тобто зобов`язанням з відшкодування шкоди.
Статтею 1166 ЦК України встановлено загальні правила та підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Загальною підставою цивільно-правової відповідальності у формі відшкодування шкоди, є вчинення винною особою цивільного правопорушення, до складу якого включаються протиправна поведінка (дія або бездіяльність) особи, настання шкоди, причинний зв`язок між поведінкою та шкодою, вина особи. Наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення дає правові підстави для відповідальності. При цьому відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частина 2 статті 1166 ЦК України).
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди.
Отже, вирішуючи цю справу суд повинен встановити такі обставини: протиправність поведінки відповідача, заподіяння шкоди територіальній громаді, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданою шкодою та вину відповідача.
Насамперед, слід зазначити, що спірні правовідносини між сторонами виникли у сфері охорони і захисту лісів від незаконних рубок, що обумовлює необхідність застосування положень Лісового кодексу України (надалі ЛК України).
Разом з цим, відповідач ставить під сумнів застосування до спірних правовідносин норм лісового законодавства, адже посилається на те, що прокурором не доведено, що насадження у смузі відведення залізниці є лісом.
Надаючи оцінку відповідним доводам, суд зазначає, що згідно із статтею 1 ЛК України ліс тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
До лісового фонду України належать у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі (частина 1 статті 4 ЛК України).
Ліси України за екологічним і соціально-економічним значенням та залежно від основних виконуваних ними функцій поділяються, зокрема, на захисні ліси (виконують переважно водоохоронні, ґрунтозахисні та інші захисні функції) (пункт 1 статті 39 ЛК України).
Відповідно до положень пункту 7 Порядку поділу лісів на категорії та виділення особливо захисних лісових ділянок, затв. постановою Кабінету Міністрів України, №733 від 16.05.2007, до категорії захисних лісів відносяться лісові ділянки, що виконують функцію захисту навколишнього природного середовища та інженерних об`єктів від негативного впливу природних та антропогенних факторів, зокрема лісові насадження лінійного типу, лісові ділянки (смуги лісів), розташовані у смугах відведення каналів, залізниць та автомобільних доріг.
Пунктом 9.29 ДБН В.2.3-19:2018 «Залізниці колії 1520 мм» передбачено, що у зонах степу та лісостепу на ділянках, що заносяться снігом, створюються захисні лісові насадження. Їх висаджують на відстані не менше 20 м від осі крайньої колії, але не ближче 5 м від брівки виїмки в місці найбільшої її глибини. За наявності нагірних канав 5 м вимірюються від їх зовнішньої брівки. Головними породами для лісосмуг залізниць України можуть слугувати: дуб, сосна, модрина, ясен, ялина, горіх чорний, айлант, акація біла, тополя, вільха тощо. Захисні лісонасадження вздовж залізниць прирівнюються за своїм значенням до лісів І групи.
Із матеріалів справи вбачається, що вирубака дерев вчинена у межах кварталу №61, виділу №271 захисних лісонасаджень залізниці, тобто на території, яка має цільове функціональне призначення саме як захисні насадження лінійного типу. Факт їх включення до відповідного виділу лісових насаджень підтверджується як планово-картографічними матеріалами смуги відведення залізниці, так і актом огляду місця події, складеним уповноваженою посадовою особою залізниці, а також не заперечується сторонами. 
Важливим є також те, що зазначені насадження виконували захисну функцію вздовж об`єкта транспортної інфраструктури - залізничної колії, що підтверджує їх цільове призначення як елемента системи інженерного та екологічного захисту. Саме ця функціональна спрямованість є характерною ознакою захисних лісів, а не озеленення в межах інфраструктури без лісового статусу.
Додатково суд враховує, що сам позивач при складанні акта про огляд місця події визначив розмір шкоди із застосуванням такс для обчислення шкоди, завданої лісу, тобто виходив із правового режиму спірних насаджень як лісових. Крім того, проведення судової інженерно-екологічної експертизи у межах кримінального провадження також узгоджується з кваліфікацією цих насаджень як об`єкта лісових правовідносин, що додатково підтверджує їх фактичне та правове сприйняття як складової лісового фонду.
Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що захисні насадження, які розміщені в межах залізничної смуги відведення та які були незаконно зрубаними, є частиною лісового фонду України, позаяк належать до категорії захисних лісів. Та обставина, що цільовим призначенням відповідної земельної ділянки є забезпечення функціонування залізничного транспорту, жодним чином не спростовує висновків суду, адже захисні ліси належать до лісового фонду незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, про що уже було зазначено вище.
Таким чином, доводи відповідача у цій частині є безпідставними.
Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Суд зазначає, що користувачем спірних захисних насаджень є АТ «Українська залізниця» в особі відповідного структурного підрозділу, який здійснює функції з утримання та охорони цих насаджень у межах смуги відведення, що прямо передбачено у Положенні цього підрозділу.
На вказаний підрозділ покладено обов`язки щодо організації заходів з охорони захисних лісонасаджень, виявлення самовільних рубок та забезпечення їх збереження, що за своїм змістом відповідає функціям постійного лісокористувача у розумінні лісового законодавства. При цьому фактичне здійснення таких функцій свідчить про наявність у відповідача не лише формального, але й реального лісогосподарського управління відповідною ділянкою лісового фонду.
Відповідач, заперечуючи підстави позову, покликається на спричинення йому самому шкоди як власнику смуги відведення інфраструктурного об`єкта, що обгрунтовує відображенням спірних насаджень на балансі структурного підрозділу АТ «Українська залізниця».
З цього приводу суд зазначає, що правовий режим лісів України є публічно-правовим і визначається імперативними нормами Лісового кодексу України, відповідно до яких лісові насадження не втрачають статусу об`єкта лісового фонду внаслідок їх розміщення у межах земель смуги відведення чи включення до балансових активів підприємства. Бухгалтерський облік майна має виключно обліково-економічний характер і не визначає цивільно-правовий режим речі, а тим більше не може змінювати правовий режим об`єктів, які прямо віднесені законом до лісового фонду України.
З огляду на викладене, суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку відшкодовувати шкоду, завдану незаконною рубкою, з посиланням на нібито належність зрубаних дерев йому на праві власності, оскільки такі доводи не ґрунтуються на правильному розумінні правового режиму лісових насаджень і не спростовують обов`язку забезпечувати їх належну охорону як елементу лісового фонду України.
Зважаючи на це, наявні усі підстави вважати, що відповідач є постійним лісокористувачем, а отже на нього поширюються усі права та обов`язки постійних лісокористувачів.
Відповідно до частини 2 статті 19 ЛК України постійні лісокористувачі зобов`язані, серед іншого, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
Відповідно до пункту 5 статті 64 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок.
Згідно зі статтею 86 ЛК України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Власники лісів і постійні лісокористувачі зобов`язані розробляти та проводити в установлений строк комплекс протипожежних та інших заходів, спрямованих на збереження, охорону та захист лісів. Перелік протипожежних та інших заходів, вимоги щодо складання планів цих заходів визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового господарства, органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Охорону і захист лісів на території України здійснюють, зокрема, лісова охорона інших постійних лісокористувачів і власників лісів (стаття 89 ЛК України).
Таким чином, на постійних лісокористувачів покладається обов`язок організувати і забезпечити охорону і захист лісів, що передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень.
Відповідач зауважує, що закон не визначає змісту положення щодо вжиття «комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок». Наведене формулювання є загальним та не конкретизованим. При цьому центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та орган місцевого самоврядування не розробили переліку протипожежних та інших заходів із охорони, а також вимог щодо складання планів цих заходів, як того вимагає стаття 86 ЛК України, що унеможливило розробку відповідного комплексу заходів АТ «Укрзалізниця».
Відтак, він переконаний, що в умовах правової невизначеності неможливо визначити, які дії повинен був вчинити лісокористувач для охорони лісових насаджень, а отже розмежувати його правомірну поведінку та протиправну поведінку (бездіяльність) у випадку виявлення незаконної рубки. У позовній заяві прокурором також не вказано, які заходи повинен був вжити відповідач та у чому полягає нездійснення цих заходів, що призвело до заподіяння збитків.
Надаючи оцінку відповідним доводам, суд погоджується із тим, що на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування покладено обов`язок розробити перелік протипожежних та інших заходів з охорони лісів та вимог щодо складання планів цих заходів.
Водночас, слід зауважити, що закон не ставить у залежність виконання лісокористувачем свого обов`язку щодо охорони лісів від розробки чи не розробки уповноваженими державою суб`єктами програми заходів щодо здійснення такої охорони. Відсутність відповідної програми свідчить про необхідність усунення правової прогалини, однак не про право постійних лісокористувачів допускати бездіяльність в частині виконання покладених на них на нормативному рівні обов`язків.
На користь означеного твердження свідчить норма частини 5 статті 86 ЛК України, згідно із якою забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів.
Таким чином, ЛК України у рівній мірі (однаково) зобов`язує охороняти ліси як уповноважених державою суб`єктів, так і постійних лісокористувачів.
Судом встановлено, що уповноваженими державою суб`єктами не визначено, які саме заходи повинні вживатися задля охорони лісових насаджень у смугах відведення залізниць, а на нормативному рівні відсутня конкретизація таких заходів. Наведене однак не унеможливлює визначити, які дії повинен був вчинити лісокористувач, щоб попередити незаконну рубку, а отже розмежувати його правомірну поведінку та протиправну поведінку (бездіяльність).
У даній справі при визначенні змісту таких заходів потрібно виходити із засад розумності та адекватності, а також враховувати, що вартість заходів по охороні майна в будь-якому випадку має бути співмірною із цінністю об`єкта охорони, комплекс таких заходів має бути реальним та виконуваним. Важливо, що ці заходи мають бути спрямовані на попередження заподіяння шкоди, а не на виправлення (усунення) наслідків уже заподіяної шкоди.
Зміст обов`язків постійного лісокористувача визначений безпосередньо нормами Лісового кодексу України у імперативний спосіб і не ставиться в залежність від прийняття підзаконних актів, які деталізують окремі процедурні аспекти його реалізації. Тому посилання відповідача на відсутність затвердженого переліку заходів не може розцінюватися як обставина, що звільняє його від виконання базового обов`язку із забезпечення охорони та збереження лісових насаджень.
Фактичні обставини справи свідчать, що спірні насадження розташовані у межах смуги відведення залізниці, перебувають у сфері фактичного контролю та управління відповідача, який здійснює їх експлуатаційне обслуговування та організаційні заходи щодо утримання. За таких умов саме на відповідача об`єктивно покладений обов`язок щодо недопущення стороннього втручання у стан захисних насаджень, оскільки він є єдиним суб`єктом, який має реальну можливість організувати їх охорону на відповідній території.
На переконання суду, одним із таких заходів є проведення обстежень лісових насаджень вздовж залізничних колій працівниками АТ «Укрзалізниця». Періодичність їх проведення відіграє ключову роль, адже дозволяє своєчасно виявляти факти незаконних рубок, пошкодження дерев та інші негативні зміни у стані насаджень, а також оперативно реагувати на такі порушення з метою їх припинення та мінімізації шкоди.
За встановленими у справі обставинами, спірна незаконна рубка була здійснена у межах смуги відведення залізниці, тобто на території, яка перебуває у постійному господарському контролі відповідача. За таких умов відсутність своєчасного виявлення факту вирубки та неможливість запобігти їй свідчать про неналежну організацію системи періодичного контролю за станом захисних насаджень, що входить до базових елементів їх охорони. Встановлені у справі обставини незаконної рубки дерев свідчать, що заходи охорони не були достатніми або ефективно реалізованими, що унеможливило запобігання заподіянню шкоди лісовим насадженням.
Суд також враховує, що факт незаконної рубки не був виявлений працівниками відповідача у процесі здійснення контролю за станом захисних насаджень, а встановлений правоохоронними органами 15 вересня 2023 року. Водночас огляд відповідної території працівниками відповідача було проведено лише 18 вересня 2023 року, тобто після реагування поліції на виявлене правопорушення.
За таких обставин відсутність своєчасного виявлення порушення з боку відповідача свідчить про неналежну організацію системи охорони та контролю за станом лісових насаджень.
Отже, аргументи відповідача про відсутність визначеного переліку заходів не спростовують факту наявності у нього законодавчо встановленого обов`язку забезпечувати охорону лісів та не виключають оцінки його поведінки як такої, що не відповідала вимогам належної та розумної організації захисту лісових насаджень у межах закріпленої за ним території.
Важливим є також те, що висловлюючи відповідні заперечення, АТ «Укрзалізниця» не наведено жодних пояснень з приводу того, яким чином товариство взагалі виконує покладений на нього лісовим законодавством обов`язок з охорони лісових насаджень. Фактично, свою бездіяльність відповідач намагається виправдати за рахунок нечіткості законодавчих формулювань, а також через перекладення тягаря доказування на прокурора. Разом з цим, як уже зазначалося вище, у цій категорії справ саме на відповідача покладається обов`язок довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Таке доказування включає в себе, серед іншого, надання документів, які підтверджують вжиття постійним лісокористувачем усіх можливих превентивних заходів спрямованих на охорону лісових насаджень.
Як вбачається з матеріалів справи, таких доказів відповідачем взагалі подано не було, як і не було надано жодних пояснень у цій частині, що дає підстави для відхилення його заперечень.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони лісів від незаконних рубок.
Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду: від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17, 09.12.2019 у справі №906/133/18, 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 та підтримано Верховним Судом у справі №914/669/22 від 18.05.2023.
У пункті 88 постанови від 13.05.2020 у справі №9901/93/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог частини 2 статті 19, статей 63 і 86 ЛК України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 та 19.09.2018 у справах №№909/976/17, 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
З огляду на вказану позицію необгрунтованими є доводи відповідача про безпідставність позовних вимог на тій підставі, що після встановлення факту незаконної рубки та подання заяви про вчинення правопорушення, АТ «Укрзалізниця» визнано потерпілою стороною у межах кримінального провадження.
При цьому, суд відхиляє покликання відповідача на правову позицію Верховного Суду у справі №629/6463/19 від 07.08.2024, а також практику господарського суду першої інстанції у справах №910/5277/24.
Так, у справі №629/6463/19 правовідносини є нерелевантними спірним, оскільки предметом судового розгляду було питання відшкодування шкоди, заподіяної незаконною рубкою лісу, за наявності встановленої та ідентифікованої особи безпосереднього правопорушника. При цьому правова позиція Верховного Суду у зазначеній справі ґрунтувалася, зокрема, на тому, що шкода підлягає стягненню з винної особи, яка безпосередньо вчинила незаконну рубку, у поєднанні з оцінкою ролі постійного лісокористувача як відповідального суб`єкта за належну організацію охорони лісів.
Натомість у межах цієї справи встановлено, що особа безпосереднього порушника щодо частини незаконно зрубаних дерев не встановлена у межах окремого кримінального провадження, а матеріали щодо цих дерев виділені в окреме провадження, яке перебуває у стані незавершеного розслідування. За таких умов відсутність встановленого безпосереднього заподіювача шкоди є прямим наслідком неналежного забезпечення охорони лісових насаджень на ділянці, що перебуває у користуванні відповідача, та не може покладатися на позивача як процесуальний недолік доказування. 
Щодо посилання відповідача на судове рішення у справі № 910/5277/24, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені саме у постановах Верховного Суду. Водночас судові рішення судів першої інстанції не є джерелом обов`язкової судової практики та не мають преюдиційного чи обов`язкового значення для вирішення інших справ, а тому наведене рішення у справі № 910/5277/24 підлягає оцінці судом лише як окремий правовий підхід, що не є обов`язковим до врахування. Більше того, наведене рішення було скасоване судом апеляційної інстанці за результатами апеляційного перегляду.
Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача утворює склад цивільного правопорушення (незаконна порубка дерев, завдана шкода, протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні належної охорони лісу, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та бездіяльністю відповідача, неспростована вина). Відтак, підставним є покладення на нього цивільно-правової відповідальності.
Суд відхиляє посилання АТ «Укрзалізниця» на те, що стаття 68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та стаття 105 ЛК України не передбачають відповідальності за порушення вимог з охорони лісів, розташованих у смугах відведення залізниць (захисних лісів).
Так, за змістом пункту 5 частини 2 статті 105 ЛК України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Згідно зі статтею 107 ЛК України підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності, про що уже зазналося вище та на що звернув увагу Верховний Суд у своїй постанові від 09.09.2019 у справі №906/133/18, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь Курненської сільської ради та Мартинівської сільської ради шкоди завданої навколишньому природному середовищу.
Протиправна бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах є доведеною та полягає у невиконанні ним законодавчо закріпленого обов`язку щодо забезпечення охорони та захисту лісових насаджень на підконтрольній території. 
Суд встановив, що АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» є постійним лісокористувачем, на якого покладено обов`язок здійснювати комплекс безперервних заходів для запобігання незаконним рубкам. Незважаючи на наявність спеціалізованого підрозділу — «Львівської дистанції захисних лісонасаджень», завданням якого є саме догляд та охорона цих насаджень, відповідач не забезпечив належного нагляду та контролю, що створило умови та призвело до самовільної рубки третіми особами десяти дерев.
Відповідач також посилається на положення статті 25 Закону України «Про залізничний транспорт», відповідно до яких збитки, що виникли у разі порушення безперебійної роботи та безпеки руху на залізничному транспорті загального користування, у тому числі внаслідок пошкодження та знищення лісонасаджень, інженерних споруд, земляного полотна та колій, підлягають відшкодуванню винними фізичними та юридичними особами в порядку, передбаченому чинним законодавством.
На цій підставі відповідач обґрунтовує спеціальний характер зазначеної норми щодо положень Лісового кодексу України та вказує, що обов`язок утримання та забезпечення охорони захисних лісонасаджень на землях залізничного транспорту покладено на АТ «Українська залізниця», у зв`язку з чим останнє, на його думку, є суб`єктом, якому безпосередньо завдається шкода у разі їх незаконного знищення.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить з того, що стаття 25 Закону України «Про залізничний транспорт» у системному зв`язку з положеннями цивільного законодавства імперативно визначає як обов`язкову умову відшкодування шкоди наявність винної особи, яка вчинила відповідні протиправні дії. Таким чином, вказані норми закону встановлюють обов`язок саме конкретного заподіювача шкоди.
Матеріали справи свідчать, що щодо частини спірних дерев така особа не встановлена, що об`єктивно унеможливлює покладення відповідальності на безпосереднього заподіювача шкоди.
Водночас суд враховує, що обов`язок відповідача щодо відшкодування шкоди випливає з правовідносин постійного землекористування земельною ділянкою, на якій розташовані лісові насадження. Невжиття належних заходів щодо їх охорони з боку постійного землекористувача становить протиправну бездіяльність, яка перебуває у причинному зв`язку з можливістю заподіяння відповідної шкоди. Сам факт того, що відповідач як землекористувач також зазнав негативних наслідків, не виключає покладення на нього обов`язку відшкодувати шкоду, завдану навколишньому природному середовищу, оскільки така шкода стала можливою саме внаслідок неналежного виконання ним обов`язків щодо охорони насаджень. 
Суд наголошує, що у разі встановлення винної особи в межах відповідного кримінального провадження, АТ «Українська залізниця», навіть за наявності ознак неналежного виконання обов`язків щодо охорони насаджень, не позбавлене права звернутися з регресними вимогами до такої особи та стягнути з неї завдану шкоду на підставі зазначених норм законодавства. 
Отже, встановлення винної особи є тим юридичним механізмом, який забезпечує подальше відшкодування шкоди та відновлення майнової сфери потерпілого. Водночас закон покладає на відповідача обов`язок щодо належної охорони та збереження захисних насаджень, належне виконання якого створює передумови для своєчасного виявлення осіб, причетних до незаконної рубки, ще на стадії її вчинення або готування, та унеможливлює або істотно ускладнює заподіяння такої шкоди.
Відтак, суд дійшов висновку, що факт заподіяння шкоди навколишньому природному середовищу внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, а також її розмір підтверджуються сукупністю належних, допустимих та взаємопов`язаних доказів, досліджених судом у їх сукупності. 
Зокрема, відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи №1559/23-28 від 12 грудня 2023 року, загальний розмір шкоди, завданої незаконною рубкою десяти дерев, становить 214 800,84 грн, що узгоджується з матеріалами кримінального провадження та первинними актами фіксації правопорушення.
Суд також враховує, що вироком Рогатинського районного суду від 02 липня 2024 року у справі №349/511/24 з безпосереднього винуватця незаконної порубки шести дерев — ОСОБА_1 — стягнуто шкоду у розмірі 145 621,36 грн, що охоплює частину встановлених експертизою збитків.
Судом встановлено, що предметом позову у цій справі охоплюється шкода, заподіяна незаконною рубкою трьох дерев, а саме: однієї черешні діаметром 34 см та двох дерев породи клен діаметром 47 см і 43 см. Сухостійне дерево породи в`яз діаметром 45 см не включене прокурором до предмета позовних вимог і, відповідно, не є предметом судового розгляду у цій справі.
Згідно з висновком судової інженерно-екологічної експертизи №1559/23-28 від 12 грудня 2023 року, розмір шкоди за вказані три дерева становить:
черешня (34 см) — 26 177,16 грн;
клен (47 см) — 18 722,06 грн;
клен (43 см) — 16 186,84 грн.
Загальний розмір шкоди за ці три дерева за висновком експерта становить 61 086,06 грн.

Водночас, відповідно до Акта №49 огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства від 18 вересня 2023 року, розмір шкоди за ті самі три дерева визначено у сумі 43 634,67 грн, зокрема:
черешня (34 см) — 8 725,77 грн;
клен (47 см) — 18 722,06 грн;
клен (43 см) — 16 186,84 грн.
Таким чином, між актом фіксації та висновком експерта наявна розбіжність виключно щодо оцінки шкоди за дерево породи черешня діаметром 34 см, тоді як щодо двох дерев породи клен їх вартість є ідентичною.
Оцінюючи наведені розбіжності між актом огляду місця події та висновком судової інженерно-екологічної експертизи, а також спосіб формування позовних вимог, суд виходить із того, що висновок експертного дослідження, проведеного у межах кримінального провадження, є належним та допустимим доказом, який підтверджує розмір завданої шкоди.
В той же час, Акт №49 огляду місця вчинення правопорушення має характер лише первинної фіксації обставин події та попереднього розрахунку шкоди, здійсненого за таксами, відтак, наведені в ньому дані щодо розміру збитків судом не враховуються.
Суд враховує, що саме експертний висновок №1559/23-28 забезпечує повну індивідуалізацію шкоди щодо кожного з трьох дерев, шкода за вирубку яких є предметом спору, і дозволяє встановити її точний розмір, який становить 61 086,06 грн.
За таких обставин суд встановлює, що прокурором при визначенні розміру позовних вимог у сумі 53 474,39 грн допущено арифметичну невідповідність даним експертного розрахунку, оскільки правильний розмір шкоди за три дерева, визначений на підставі висновку експерта, становить 61 086,06 грн.
Суд також враховує, що після дослідження доказів безпосередньо перед останнім судовим засіданням прокурором було подано письмове клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження та заяву про збільшення розміру позовних вимог. Зазначене клопотання підтримано прокурором також в останньому судовому засіданні. 
Водночас суд зазначає, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, яке, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України, не передбачає стадії підготовчого провадження. Отже, процесуальний механізм «повернення до підготовчого провадження» у межах обраної форми розгляду справи є юридично неможливим.
Щодо заяви про збільшення позовних вимог, суд виходить із положень статті 46 ГПК України, відповідно до якої право позивача на зміну предмета чи підстав позову, а також збільшення або зменшення розміру позовних вимог реалізується до початку розгляду справи по суті. Після дослідження доказів такі процесуальні дії законом не допускаються.
Суд окремо зазначає, що у межах спрощеного позовного провадження суд неодноразово відкладав розгляд справи та надавав прокурору додатковий час для уточнення обставин справи. Таким чином, позивач мав достатню процесуальну можливість для коригування позовних вимог у межах дозволеної стадії розгляду.
Подання заяви про збільшення позовних вимог після дослідження доказів, коли судом вже встановлено невідповідність між заявленою сумою та фактичними даними висновку експерта, не відповідає вимогам процесуального закону.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність процесуальних підстав для прийняття до розгляду зазначеної заяви, у зв`язку з чим вона не підлягає врахуванню при вирішенні спору по суті.
Відповідно до статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Реалізація права на судовий захист є проявом принципу диспозитивності, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає ціну та предмет позову. 
Суд звертає увагу, що відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог та не вправі виходити за їх межі, змінюючи предмет або підставу позову чи самостійно коригуючи розмір заявлених до стягнення сум.
Отже, встановивши, що належний розмір шкоди за три дерева, визначений судовою експертизою, є більшим за суму, заявлену прокурором до стягнення, суд, попри це, позбавлений процесуальної можливості присудити суму, яка перевищує межі позовних вимог.
За таких обставин суд вирішує спір виходячи виключно з меж заявленого позову.
Встановивши всі елементи складу цивільного правопорушення: незаконна порубка дерев, завдана шкода, протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні належної охорони лісу, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та бездіяльністю відповідача, а також вину відповідача, яку останнім у встановленому порядку не спростовано, суд дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність прокурором підставності позовних вимог. 
З огляду на встановлене, позовні вимоги про стягнення з відповідача частини заподіяної навколишньому природному середовищу шкоди в розмірі 53 474,39 грн за незаконно зрубану одну черешню та двох кленів підлягають задоволенню у повному обсязі. 

Судові витрати

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При зверненні до суду із позовом прокурор сплатив судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1654 від 24 вересня 2025 року (т.1; а.с.123).
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь прокурора у повному розмірі.
Керуючись статтями 2, 12, 42, 123, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Керівника Івано-Франківської окружної прокуратури Мартинюка І.І. до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.
2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, місто Київ, 03150; код ЄДРПОУ: 40075815) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Гоголя, будинок 1, місто Львів, 79007; код ЄДРПОУ: 40081195) на користь Рогатинської міської ради (вулиця Галицька, будинок 65, місто Рогатин, Івано-Франківська область, 77001; код ЄДРПОУ: 04054323) 53 474,39 грн заподіяної навколишньому природному середовищу шкоди;
3. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5, місто Київ, 03150; код ЄДРПОУ: 40075815) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (вулиця Гоголя, будинок 1, місто Львів, 79007; код ЄДРПОУ: 40081195) на користь Івано-Франківської окружної прокуратури (вулиця Василіянок, будинок 48, місто Івано-Франківськ, 76019; код ЄДРПОУ: 03530483) 3028,00 грн судового збору. 
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до статті 327 Господарського процесуального кодексу України.
5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано згідно зі статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. в порядку, передбаченому статтями 253-259 Господарського процесуального кодексу України.
7. Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.
8. Повне судове рішення складено 25 травня 2026 року (з урахуванням періоду тимчасової непрацездатності судді).

Суддя Бургарт Т.І.