ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/12359/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЕ.ТЕК» (далі - Товариство, позивач) - Лєщинський К.Д. (адвокат),
відповідача - Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - Компанія, відповідач, скаржник) - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Компанії
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 (суддя: Ярмак О.М.),
додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 (суддя: Ярмак О.М.),
постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 (судді: Сковородіна О.М., Колесник Р.М., Тищенко А.І.) та 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 (судді: Сковородіна О.М., Колесник Р.М., Тищенко А.І.), 

у справі за позовом Товариства
до Компанії
про стягнення 4 554 702,32 грн,

ВСТУП

Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором про врегулювання небалансів електричної енергії. 

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
1.1. Товариство звернулося до суду з позовом до Компанії про стягнення 4 554 702,32 грн, з яких: 4 533 959,29 грн - основна заборгованість, 17 809, 15 грн - 3% річних та 2 933, 88 грн - інфляційних втрат за договором про врегулювання небалансів електричної енергії. 

1.1.1. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не сплатив за електричну енергію для врегулювання небалансів за період з грудня 2024 року до червня 2025 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 4 533 959,29 грн. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував інфляційні втрати та 3% річних.

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд міста Києва рішенням від 20.01.2026, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.04.2026 залишив без змін, позов задовольнив. 

2.2. Господарський суд міста Києва додатковим рішенням від 05.02.2026, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.04.2026 залишив без змін, стягнув з Компанії на користь Товариства 59 900 грн витрат на професійну правничу допомогу.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить:
- рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №910/12359/25 в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Компанії на користь Товариства 3% річних у сумі 17 809,15 грн скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; 
- додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №910/12359/25 про стягнення з відповідача на користь позивача 59 900,00 грн витрат на професійну правничу допомогу скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4. Узагальнені доводи касаційної скарги (нова редакція) 
4.1. З посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає про те, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, всупереч висновкам Верховного Суду щодо застосування статей 79, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України, викладених у постановах, зокрема, від 10.09.2024 у справі №910/11334/23, від 03.07.2024 у справі №910/7722/23, від 09.11.2022 у справі №904/5899/21, від 02.12.2020 у справі №910/14341/18, від 02.10.2020 у справі №911/19/19, від 18.09.2020 у справі №916/4693/15, від 11.02.2021 у справі №910/18996/16, від 30.09.2021 у справі №922/3928/20, стосовно обов`язку суду з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, здійснювати оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі неправильності розрахунку самостійно визначати суми нарахувань, які підлягають стягненню.

4.2. З посиланням на пункт 4 частини 2 статті 287 та пункт 1 частини 3 статті 310 ГПК України скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази.

4.3. Скаржник також зазначив, що під час розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення суд першої інстанції мав урахувати та керуватися висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №927/26/18, від 10.03.2025 у справі №947/6748/20, від 24.04.2025 у справі №906/145/24.

5. Позиція інших учасників справи 
5.1. У відзиві на касаційну скаргу Товариство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм права. Товариство повідомило, що орієнтовний розмір судових витрат, які Товариство очікує понести у зв`язку із розглядом касаційної скарги становить 50000 грн витрат на професійну правничу допомогу, докази про фактичний розмір судових витрат буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Товариство (далі -СВБ) та Компанія (далі - ОСП) 23.05.2022 уклали договір про врегулювання небалансів №2279-01024 шляхом подання позивачем і акцептування відповідачем заяви-приєднання до договору про врегулювання небалансів (далі - Договір). 

6.2. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. Договору, він є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови врегулювання небалансів електричної енергії СВБ, у тому числі її балансуючої групи. Цей Договір є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, умови якого мають бути прийняті іншою стороною не інакше, як шляхом приєднання до запропонованого Договору в цілому. На підставі цього Договору Сторона, що приєднується, набуває статусу учасника ринку та здійснює свою діяльність у якості СВБ.

6.3. Керуючись пунктом 1.3. Договору, СВБ врегульовує небаланси електричної енергії, що склалися в результаті діяльності її балансуючої групи на ринку електричної енергії, або передає свою відповідальність за небаланси електричної енергії іншій СВБ шляхом входження до її балансуючої групи.

6.4. Згідно з пунктом 1.4. Договору ОСП врегульовує небаланси електричної енергії з СВБ у порядку, визначеному Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами ринку, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №307.

6.5. Врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення СВБ правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії та оплати платежів відповідно до Правил ринку (пункт 1.5. Договору).

6.6. Відповідно до пункту 2.1. Договору вартість небалансів електричної енергії та суми платежів, що передбачені до сплати зі сторони СВБ та ОСП, розраховуються АР для кожного розрахункового періоду доби відповідно до Правил ринку. Оплата платежів відповідно до цього Договору здійснюється з урахуванням податків та зборів, передбачених діючим законодавством.

6.7. Згідно з підпунктом 3) пункту 3.3. Договору ОСП зобов`язаний проводити розрахунки з СВБ у порядку та в терміни, визначені Правилами ринку.

6.8. Відповідно до підпункту 6) пункту 3.4. Договору СВБ має право отримувати плату за електричну енергію, продану ОСП за результатом врегулювання небалансів на ринку електричної енергії та за результатом інших платежів, передбачених Правилами ринку.

6.9. Формування ОСП декадних звітів СВБ, місячних звітів СВБ, позапланових звітів СВБ, звітів про коригування, забезпечення СВБ коштів на рахунку ескроу СВБ на поточний рахунок із спеціальним режимом використання ОСП здійснюються відповідно до процедур та у строки визначені Правилами ринку та Договором (пункт 5.1. Договору).

6.10. Згідно з пунктом 3.1. Договору при невиконанні або неналежному виконанні умов цього Договору Сторони несуть відповідальність, передбачену цим Договором, Правилами ринку, Кодексом системи передачі, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 №309, Законом та чинним законодавством України.

6.11. Відповідно до пункту 4.1. Договору за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору сторони несуть одна перед одною відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

6.12. Подання платіжних документів здійснюється Сторонами відповідно до Правил ринку (пункт 5.6. Договору).

6.13. Згідно з пунктом 5.9 Договору ОСП формує та направляє Акт купівлі-продажу
(далі - Акт) до СВБ не пізніше 13 календарного дня місяця, наступного за розрахунковим.

Підписання Акта відбувається в електронній формі (за допомогою системи, яка забезпечує функціонування електронного документообігу з накладанням КЕП (за винятком випадків, коли використання електронного підпису прямо заборонено Законом)), що забезпечує юридично значимий електронний документообіг між Сторонами та розміщений у мережі Інтернет за посиланням: https://online/ua.energy/, або у паперовій формі шляхом підписання уповноваженою особою Акта (у разі неможливості підпису в електронній формі).

За спірний період сторонами підписано Акти купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів та Акти-корегування (врегулювання) до Актів купівлі-продажу електричної енергії для врегулювання небалансів.

6.14. Відповідно до пункту 10.1. Договору, цей Договір може бути змінений ОСП в односторонньому порядку у разі внесення Регулятором змін до типового договору про врегулювання небалансів електричної енергії, який є додатком 1 до Правил ринку. У такому випадку зміни до цього Договору вносяться протягом 10 днів з дня набрання ними чинності.

6.15. На виконання умов Договору, Правил ринку та Правил врегулювання відповідач сформував в Системі управління ринком місячні та звіти коригування, згідно з якими заборгованість Компанії перед Товариством становить 4 533 959,29 грн: 
- 24.07.2025 за грудень 2024 року (звіт про коригування) - 503 623,40 грн;
- 26.08.2025 за січень 2025 року (звіт про коригування) - 302 270,51 грн;
- 29.05.2025 за березень 2025 року (звіт коригування) - 844 453,93 грн;
- 24.06. 2025 за квітень 2025 року (звіт коригування) - 73 970,84 грн;
- 28.08.2025 за червень 2025 року (звіт коригування) - 3 250 901,01 грн.

6.16. Звертаючись до суду, Товариство посилалося на те, що Компанія своєчасно не сплатила за електричну енергію для врегулювання небалансів за період з грудня 2024 року до червня 2025 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 4 533 959,29 грн. Також у зв`язку із неналежним виконанням Компанією грошового зобов`язання Товариство нарахувало та заявило до стягнення інфляційні втрати у розмірі 2 933,88 грн та 3% річних у розмірі 17 809,15 грн.

6.17. Відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що оплата вартості електричної енергії на балансуючому ринку не є врегулюванням системних обмежень, то внесення відповідачем коштів на власний рахунок зі спеціальним режимом використання з метою здійснення платежів на балансуючому ринку, у тому числі для розрахунків з позивачем, не узгоджується з приписами Закону України «Про ринок електричної енергії». Відсутні кошти на рахунку із спеціальним режимом використання. Проти стягнення інфляційних втрат та 3% річних відповідач заперечував у зв`язку з тим, що фінансовим планом підприємства не закладено в структурі тарифу такі витрати та таке стягнення буде загрожувати нормальній операційній роботі.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2026 для розгляду касаційної скарги у справі №910/12359/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), суддів Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 14.05.2026 відкрив касаційне провадження у справі №910/12359/25 за касаційною скаргою Компанії на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України.

7.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.4. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій. 
8.1. Предметом касаційного перегляду у цій справі є:
- рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині задоволених вимог про стягнення з Компанії на користь Товариства 3% річних в розмірі 17 809, 15 грн; 
- додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

8.1.1. Судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу та інфляційних втрат Компанією не оскаржується, а тому Судом не переглядаються. 

8.2. Верховний Суд на підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, здійснює перевірку застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права і зазначає таке.

8.3. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.4. При цьому, самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено у касаційній скарзі), покладається на скаржника.

8.5. Касаційне провадження у справі відкрито на підставі, зокрема, пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

8.6. Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

8.7. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.9. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.10. Підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. 

8.11. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, за цією підставою касаційного оскарження обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.12. Як неодноразово наголошував Верховний Суд, правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

8.13. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.14. Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності формулює правові висновки у справах з огляду на встановлені судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами з огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі.

8.15. Верховний Суд виходить з того, що суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі. Схожа правова позиція є усталеною та сформована у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц.

8.16. Так, за доводами касаційної скарги, суди попередніх інстанцій не врахували правові позиції Верховного Суду, яка викладені у низці постанов Верховного Суду у подібних правовідносинах (див. пункт 4.1. цієї постанови).

8.17. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

8.18. У справі, що переглядається, предметом позову є стягнення коштів (основного боргу) за договором про врегулювання небалансів електричної енергії, у тому числі 3% річних та інфляційних втрат.

8.19. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що матеріалами справи встановлено, що на виконання умов Договору, Правил ринку та Правил врегулювання відповідач сформував в Системі управління ринком місячні та звіти коригування, згідно з якими заборгованість відповідача перед позивачем становить 4 533 99,29 грн. За вказаних обставин, суд першої інстанції визнав вимоги позивача про стягнення з відповідача 4 533 99,29 грн боргу доведеними та обґрунтованими. Здійснивши перевірку заявлених до стягнення позивачем інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції визнав їх обґрунтованими, оскільки вказані розрахунки є правильними.

8.20. Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, в оскаржуваній постанові погодився з його висновками та, зокрема, зазначив, оплата здійснюється з банківського рахунку адміністратором розрахунків на банківський рахунок учасника ринку на четвертий робочий день з дня надсилання відповідачем повідомлення про формування звіту СВБ на електронну адресу позивача. 

8.20.1. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача, зокрема, 17 809,15 грн 3% річних підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими та їх розмір арифметично правильним.

8.21. Верховний Суд зазначає, що предметом позову у справі №910/11334/23 було відшкодування шкоди у порядку статті 1173 Цивільного кодексу України.

8.22. У справі №910/7722/23 предметом позову було стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за неналежне виконання умов договору про надання допоміжних послуг (для забезпечення регулювання частоти та активної потужності в ОЕС України, а саме забезпечення резервів заміщення - третинне регулювання) з метою забезпечення безпеки постачання.

8.23. У справі №904/5899/21 предметом позову було стягнення 3% річних, інфляційні втрати, пеня та штрафу зв`язку з неналежним виконанням умов договору про надання послуг з передачі електричної енергії.

8.24. У справі №910/14341/18 предметом позову було відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з упущеної вигоди, витрат на проведення економічної експертизи та складання експертного висновку, інфляційних втрат та 3 % річних, заподіяної майну в результаті вибуху боєприпасів.

8.25. У справі №911/19/19 предметом позову було стягнення 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу у частині своєчасної оплати спожитого газу. 

8.26. У справі №916/4693/15 предметом первісного позову було стягнення заборгованості за кредитним договором, а предметом зустрічного - внесення змін до договору про відкриття кредитної лінії.

8.27. У справі №910/18996/16 предметом позову було стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди через протиправне непродовження дії ліцензій на надання послуг фіксованого міжнародного і міжміського телефонного зв`язку.

8.28. У справі №922/3928/20 предметом позову було стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди на спірну суму вартості послуг з юридичного консультування та представництва за договором.

8.29. За доводами касаційної скарги у вказаних справах Верховним Судом викладено правовий висновок щодо дотримання норм процесуального права, а саме статей 79, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України, а саме: «господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань».

8.30. Верховний Суд зазначає, що у справах №910/11334/23, №910/7722/23, №904/5899/21, №910/14341/18, №911/19/19, №916/4693/15, №910/18996/16, №922/3928/20, №908/1133/21, на які посилається скаржник, правові висновки, які висловлені Верховним Судом у них, стосувалися норм процесуального права, а саме: під час вирішення питання вірогідності доказів (стаття 79 ГПК України), їх оцінки (стаття 86 ГПК України), законності і обґрунтованості судового рішення і питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду (стаття 236 ГПК України).

8.31. Верховний Суд зауважує, що вказані норми права, які є загальними, адже є нормами процесуального права, вміщеними у ГПК України, та застосування яких з однієї сторони не залежить від категорії спорів, що розглядаються судами, а з іншої сторони залежить від предмета доказування, доводів і аргументів сторін, які є вагомими і ключовими з точки зору доказів та обставин справи, і які впливають на кваліфікацію спірних правовідносин та мають значення, ураховуючи критерії належності, допустимості тощо.

8.32. У кожній з наведених скаржником справ, які переглядались Верховним Судом, ці процесуальні норми застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмета доказування, тому відповідні посилання скаржника не є обґрунтованими та не є аргументованою підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, з точки зору універсальності, типовості правовідносин. Іншими словами наведені скаржником правові позиції Верховного Суду не зберігають юридичної сили до спірних правовідносин, а тому не є релевантними. 

8.33. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій зроблені відповідні висновки на підставі встановлених ними фактичних обставин у цій конкретній справі, виходячи зі змісту позовних вимог, обставин цієї справи та наданих сторонами доказів у справі та доводів. Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору, дослідили та оцінили предмет позову, окреслені у позові підстави позову, надані та зібрані у справі докази, які в ній наявні, за правилами статті 86 ГПК України, з урахуванням статей 73- 79 ГПК України, і дійшли висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних. Верховний Суд відзначає, що предметом касаційного оскарження не є судові рішення в частині стягнення основної суми заборгованості та індексу інфляції (в цих частинах не оскаржуються), а тому не оскаржуються ані сама сума заборгованості, на яку нараховані 3% річні, а ні період, за який нараховуються. 

8.34. Суд зазначає, що фактично заявник у касаційній скарзі, щодо означених вище справ (див. пункт 4.1. цієї постанови), зокрема, лише цитує загальні висновки суду касаційної інстанції щодо застосування приписів саме статей 79, 86, частини п`ятої статті 236 ГПК України та не обґрунтовує і не конкретизує, в чому полягає невідповідність висновків суді попередніх інстанцій висновкам Верховного Суду. Відповідні посилання скаржника носять суто декларативний характер і також не свідчать про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права у справі, в якій подано касаційну скаргу. Скаржник не наводить і доводів, який, на його думку, розрахунок 3% річних є арифметично правильним. 

8.35. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

8.36. Зміст судових рішень в частині стягнення 3% річних не свідчить, що суди попередніх інстанцій застосували норму права не так чи в інший спосіб. 

8.37. Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.

8.38. Окрім того, з огляду на сукупність встановлених судами попередніх інстанцій обставин у цій справі та зміст правових висновків, викладених у наведених скаржником постановах Верховного Суду, аргументи скаржника щодо неврахування судами цих правових висновків, в контексті цієї конкретної справи фактично зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів та прохання надати нову оцінку доказам у справі, що в силу вимог статті 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, адже суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

8.39. Відтак, проаналізувавши зміст наведених вище постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в тому числі крізь призму наявності/відсутності підстав вважати, що має місце неврахування висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах не так (у інший спосіб), колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у означених скаржником постановах (пункт 4.1. цієї постанови), у подібних правовідносинах, і не свідчать про подібність правовідносин, а зводяться до незгоди з оцінкою судами наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 3% річних, що свідчить про неподібність цих справ зі справою, що переглядається з точки зору предмета, підстав спору, застосування правових норм, фактично-доказової бази, юридично-значущих фактів та обставин справи, встановлених судами, і тому застосування норм права за неподібності правовідносин у цих справах не може бути аналогічним, а вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду - релевантними до обставин цієї справи.

8.40. Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

8.41. Колегія суддів, також виходить з того, що за правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження №14-67цс20, пункт 68), від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц (провадження №12-13гс22, пункт 149), від 04.07.2023 у справі №373/626/17 (провадження №14-201цс21, пункт 51)).

8.42. Касаційна інстанція відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених скаржником постановах Верховного Суду за відсутності подібності правовідносин.

8.43. Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

8.44. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду (пунк 4.1. цієї постанови) та, на які покликається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №910/12359/25.

8.45. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.46. Верховний Суд встановив необґрунтованість наявності підстави касаційного оскарження - пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з огляду на відсутність подібності правовідносин, що є підставою для закриття касаційного провадження у справі №910/12359/25 в цій частині.

8.47. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилась.

8.48. Що ж до посилань скаржника на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України та пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України, то Суд зазначає таке.

8.49. Верховний Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.50. Скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином докази у справі.

8.51. Суд зауважує, що за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме собою порушення норм процесуального права у вигляді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

8.52. Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі №905/1750/19, 20.05.2021 у справі №905/1751/19, від 02.12.2021 у справі №922/3363/20, від 16.12.2021 у справі №910/18264/20 та від 13.01.2022 у справі №922/2447/21, від 08.02.2024 у справі № 916/2266/22, від 18.04.2024 у справі № 910/2812/23 тощо.

8.53. Проте, як уже зазначалося, під час здійснення касаційного провадження у цій справі з підстави касаційного оскарження, визначеної у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховним Судом встановлено необґрунтованість наявності підстави касаційного оскарження у цій частині, а тому підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з підстави зазначеної у касаційній скарзі, встановленої пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України, у Суду відсутні.

8.54. Щодо доводів касаційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняту за результатом перегляду додаткового рішення (див. пункт 4.3. цієї постанови), Верховний Суд виходить з такого. 

8.55. Як убачається зі змісту додаткового рішення, надавши оцінку усім матеріалам справи та доводам, за відсутності заперечень та клопотання відповідача про зменшення заявлених витрат, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач надав належні та допустимі докази на доведення понесених ним витрат та професійну правову допомогу, пов`язаних з розглядом цієї справи у сумі 59 900 грн і розмір таких витрат є обґрунтованим до предмета спору, співмірним зі складністю позову, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.

8.56. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції виходив з такого.

8.56.1. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу Товариство подало до суду: договір про надання правничої допомоги № 01/01-1 від 01.01.2025 та акт № 20/01 виконаних робіт (наданих послуг) від 20.01.2026.

8.56.2. Товариство (клієнт) та адвокат Лєщинський Костянтин Дмитрович (виконавець) 01.01.2025 уклали договір про надання правничої допомоги № 01/01-1 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1. якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. 
8.56.3. Відповідно до пункту 4.5. договору за результатами надання правничої допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатом правничої допомоги і її вартість. 

8.56.4. Клієнт та адвокат 20.01.2026 склали та підписали акт №20/01 виконаних робіт (наданих послуг), відповідно до якого адвокатом надано, а клієнтом прийнято такі послуги: 
(1) підготовка та подання позовної заяви про стягнення з Компанії основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором № 2279-01024 від 23.05.2022 - 30 000 грн. (6 год); 
(2) підготовка та подання відповіді на відзив - 20 000 грн. (5 год); 
(3) представництво інтересів клієнта в судових засіданнях 04.11.2025, 09.12.2025, 20.01.2026 - 9 900 грн. 
Вартість 1 (однієї) години роботи адвоката становить 3300 грн. Загальна вартість наданих послуг становить 59 900 грн. 

8.56.5. Представництво інтересів Товариства у цій справі здійснювалося адвокатом Лєщинським Костянтином Дмитровичем на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВІ № 1304961 від 27.05.2025.

8.56.6. За висновками суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд, оцінивши заяву про ухвалення додаткового рішення, документи щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, оцінивши його витрати з урахуванням усіх аспектів справи, виходячи з наведених критеріїв розумності, необхідності, їх оцінки, та керуючись частиною четвертою статті 126 ГПК України, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 59 900 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співрозмірності та справедливості. 

8.57. Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №927/26/18, від 10.03.2025 у справі №947/6748/20, від 24.04.2025 у справі №906/145/24, згідно з якими у разі не заявлення стороною до закінчення судових дебатів про подання доказів на підтвердження розміру судових витрат після ухвалення судового рішення, суд не має підстав для розподілу здійснених стороною витрат на професійну правничу допомогу.

8.58. У контексті наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

8.59. Відповідно до пункту 3 частини першої, частини другої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

8.60. Згідно з вимогами частини першої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відповідно до пункту 1 частини другої зазначеної статті належать витрати на професійну правничу допомогу.

8.61. За положенням частини першої статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

8.62. Абзацом першим частини другої статті 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

8.63. Поряд з цим згідно з вимогами частини восьмої статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

8.64. У додатковій постанові від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 Верховний Суд зазначив, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної інстанції - до прийняття постанови у справі.

8.65. За правовими позиціями, які послідовно викладалися Верховним Судом, звернення із заявою про розподіл судових витрат по своїй суті не є тотожним попередньому визначенню учасником справи суми судових витрат на професійну правничу допомогу, а також заяві про надання доказів понесених судових витрат в порядку приписів частини восьмої статті 129 ГПК України (див. постанови Верховного Суду від 30.05.2024 у справі №910/5316/21, від 30.07.2024 у справі №910/8419/22, від 24.04.2025 у справі №906/145/24 (на яку посилається скаржник) тощо). Вказані висновки за доводами касаційної скарги є релевантними до обставин цієї справи.

8.66. Верховний Суд також зазначає, що у постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №927/26/18, на яку посилається скаржник, міститься висновок про те, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

8.66.1. Ураховуючи аспект доводів скаржника у цій частині вказана правова позиція є релевантною до обставин цієї справи. 

8.67. За наведених вище висновків Верховного Суду, колегія суддів виходить з того, що пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України передбачений такий принцип господарського судочинства як відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. 

8.68. Очевидним є те, що запроваджений в Україні принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, має загальний характер.

8.69. ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (статті 1 ГПК України). 

8.70. Тобто, ГПК України містить норми процесуального права, які, зокрема регулюють повноваження та процесуальну діяльність всіх учасників судового процесу та суду, у тому числі, і в контексті порядку розподілу судових витрат. Іншими словами, ГПК України встановлює умови, етапи та механізм реалізації прав та обов`язків учасниками судового процесу на відшкодування судових витрат сторони, а також передбачає процедуру, строк та порядок розгляду цього питання.

8.71. Метою впровадження принципу відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. 

8.72. Практична реалізація принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України) відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

8.73. Отже, право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 ГПК України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів у справі та повідомити про надання відповідних доказів у визначені ГПК України строки; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат з дотриманням вимог частини восьмої статті 129, статті 221 ГПК України. Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.02.2025 у справі №910/2990/24, від 18.03.2025 у справі №910/3675/24, а також близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19.

8.74. Згідно зі стало та послідовною позицією Верховного Суду певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів. Близький за змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.01.2022 у справі № 921/221/21 та від 31.05.2022 у справі № 917/304/21.

8.75. Відповідно до статті 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

8.76. Отже, суди попередніх інстанцій не з`ясували, чи відбулася практична реалізація позивачем принципу відшкодування судових витрат в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та чи заявляло Товариство про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів у справі та чи повідомляло про надання відповідних доказів у визначені ГПК України строки у порядку, визначеному частиною восьмою статті 129 ГПК України, що є обов`язковою умовою для вирішення судом питання щодо наявності/відсутності підстав для відшкодування таких витрат з урахуванням поданих стороною доказів. Перевірка таких доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання наведеного вище порядку (етапів), оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.

8.77. Верховний Суд також зауважує, що Компанія в апеляційній скарзі посилалася на те, що до закінчення судових дебатів у справі Товариство ні в усній, ні в письмовій формах не зробило заяву про намір протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, тому підстави для задоволення заяви Товариства про ухвалення додаткового рішення у суду першої інстанції були відсутні. Водночас, як свідчить зміст оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою зазначені доводи Компанії, жодної оцінки їм не надав, як і суд першої інстанції не перевірив дотримання заявником вимог частини восьмої статті 129 ГПК України. 

8.78. З огляду на викладене вище, Верховний Суд за результатами касаційного перегляду додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатами перегляду додаткового рішення, дійшов висновку про те, що доводи Компанії в цій частині, наведені ним в касаційній скарзі, знайшли своє часткове підтвердження під час розгляду справи в суді касаційної інстанції з міркувань, наведених в цій постанові. Суди попередніх інстанцій не надали відповіді на всі істотні питання у вирішення питання щодо наявності/відсутності підстав для відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на професійну правничу допомогу, що свідчить про порушення судами норм процесуального права, зокрема, приписів статей 124, 126, 129, 236 ГПК України.

8.79. Водночас, зважаючи на межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно надати оцінку відповідним доказам (зокрема тим, що надані позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу) та усунути порушення, що були допущені судами попередніх інстанцій.

8.80. З огляду на те, що додаткове рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатами перегляду додаткового рішення, ухвалені з порушенням норм процесуального права, вказані додаткове рішення та постанова суду апеляційної інстанцій, прийнята за результатами перегляду додаткового рішення, підлягають скасуванню, а справа в частині розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.81. Доводи Товариства, викладені у відзиві, беруться до уваги Касаційним господарським судом у тій частині, яка узгоджується з викладеними у цій постанові міркуваннями. Доводи Товариства щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатами перегляду додаткового рішення, відхиляються Судом з мотивів, наведених у цій постанові. 

8.82. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.83. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Доводи Компанії про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні судових рішень у частині стягнення 3%, за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

9.4. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

9.5. Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині (стягнення 3% річних), в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів в частині стягнення 3% річних - без змін, як такі, що ухвалені із додержанням норм права.

9.6. Доводи Компанії про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні додаткового рішення та постанови суду апеляційної інстанції, прийнятої за результатами перегляду додаткового рішення, за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.7. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.8. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.9. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, додаткове рішення та постанову суду апеляційної інстанції, прийняту за результатами перегляду додаткового рішення у справі, скасувати, а справу в частині розгляду заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.10. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Судовий збір, сплачений скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін. 

10.2. Що ж до означеного Товариством у відзиві орієнтовного розміру витрат на професійну правничу допомогу, докази понесення яких будуть надані з урахуванням вимог частини восьмої статті 129 ГПК України, то суд касаційної інстанції зазначає, що вказане клопотання буде розглянуто у строки і спосіб, передбачені ГПК України. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого ГПК України, наступатимуть наслідки, передбачені абзацом 3 частини восьмої статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 310, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №910/12359/25 в частині стягнення 3% річних, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити.

2. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №910/12359/25 в частині стягнення 3% річних, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.01.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №910/12359/25 в частині стягнення 3% річних залишити без змін.

4. Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026, прийняту на результатами перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12359/25, задовольнити частково. 

5. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026, прийняту на результатами перегляду додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12359/25, скасувати. 

6. Справу №910/12359/25 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗЕ.ТЕК» про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов