ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 750/7802/24
провадження № 61-13032св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі -  ОСОБА_2 ,
треті особи:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки

за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 листопада 2006 року № 935/5-454 в сумі 6 592 638,20 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 2 900 729,85 грн та заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 691 908,35 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу на публічних торгах згідно із Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 

Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 22 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 935/5-454, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 49 500,00 дол. США, зі сплатою 13 % річних за користування ними, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 16 листопада 2021 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання 22 листопада 2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира загальною площею 102,5 кв. м на АДРЕСА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року (справа № 750/174/16-ц) стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 167 979,37 дол. США. Виконавчий лист на виконання цього рішення був пред`явлений до виконання, але повернений стягувачу у зв`язку з відсутністю майна, на яке може бути звернено виконання.

Заявою від 06 грудня 2018 року іпотекодавець ОСОБА_2 надав згоду на відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» на користь ОСОБА_1 , а також на примусове звернення стягнення ОСОБА_1 на предмет іпотеки. Крім того, заявою від 12 грудня 2018 року ОСОБА_3 надав згоду на відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» на користь ОСОБА_1 18 грудня 2018 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором.

18 грудня 2018 року на виконання договору комісії між ТОВ«ФК «Кредо-Аверс» і АТ «Укрсоцбанк» укладено договір факторингу щодо відступлення факторові права грошової вимоги до боржників за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 22 листопада 2006 року № 935/5-454.

18 грудня 2018 року на виконання договору комісії між ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» і ОСОБА_1 укладений договір відступлення права вимоги (заміна кредитора в зобов`язанні), за яким усі права за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 935/5-454 від 22 листопада 2006 року, включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього, перейшли до ОСОБА_1 . 

Крім того, між ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» і ОСОБА_1 укладено договір передання прав (цесії), за яким всі права за іпотечним договором від 22 листопада 2006 року, перейшли до ОСОБА_1 . Загальна сума боргу, право вимоги на яку до позивача становить 166 486,16 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання договору становило 4 642 646,71 грн.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року не виконано.

29 квітня 2024 року ОСОБА_1 на адресу іпотекодавця ОСОБА_2 надіслав вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання, яка залишилась невиконаною. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Деснянський районний суд м. Чернігова рішенням від 13 травня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право іпотеки є акцесорним видом забезпечення виконання основного зобов`язання, а тому поділяє долю права вимоги, яке воно забезпечує. Оскільки заборгованість за основним зобов`язанням фактично не може бути стягнута в примусовому порядку через пропуск стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, є неможливим і звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, який укладався саме для забезпечення виконання основного зобов`язання.

Короткий зміст рішення апеляційного суду
Чернігівський апеляційний суд постановою від 24 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2025 року змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції своєї постанови. В іншій частині рішення суду залишив без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок послідовного укладення договорів право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3 перейшло до ОСОБА_1 .
Відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не наділена правом надавати фінансові послуги, що суперечить частині третій статті 512 та статті 1054 ЦК України.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду,  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2025 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17, від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18 та постановах Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 202/4753/23, від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14ц, від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 

Суд першої інстанції безпідставно застосував строк давності до пред`явлення виконавчого документа до виконання та вийшов за межі позовних вимог. Стягувач має право звернутись із заявою про поновлення строку виконавчої давності і в разі поважності причин пропуску суд може поновити строк. Водночас питання про поновлення або застосування строків не заявлялось.

Суд першої інстанції позбавив стягувача права на подання заяви про поновлення строків у виконавчому провадженні. Крім того, стягувачем у виконавчому провадженні, відкритому на підставі рішення суду від 26 квітня 2016 року, є ПАТ «Укрсоцбанк», який не був залучений до участі у цій справі. Питання про заміну сторони у виконавчому провадження у судовому порядку не вирішувалось. 
Суд не взяв до уваги той факт, що ОСОБА_3 визнає правомірність вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та сплату ним боргу частинами у період з 2018 року до 2023 року, що вказує на переривання строку давності, а також не врахував особливості його перебігу під час карантину і воєнного стану. 

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав невиконання рішення у примусовому порядку понад 8 років, суд першої інстанції не взяв до уваги, що законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи виконавчого провадження, а також закінчення строку пред`явлення його до примусового виконання. 

Позивач вважає, що внаслідок відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки також відбулось переривання строку давності. 

Апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, адже у цій справі вимоги про визнання недійсними договорів не заявлялись. Апеляційний суд не розмежував правочин з відступлення права вимоги (цесії) і договір факторингу.

Апеляційний суд не проаналізував і не надав оцінки договору передання прав (цесії), за яким ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_2 , не розмежував правочин з відступлення права вимоги (цесії) і договір факторингу. Укладений договір не має ознак договору факторингу, а є договором купівлі-продажу права вимоги, а тому ОСОБА_1 міг бути стороною такого договору.

В листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив адвоката Помаза А. П. як представника ОСОБА_2 , мотивований безпідставністю доводів касаційної скарги.

Договір іпотеки від 22 листопада 2006 року укладений між ОСОБА_2 і АКБ «Укрсоцбанк» без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 , яка є співвласником предмета іпотеки, а тому цей договір має бути визнаний недійсним. 
ОСОБА_2 не був повідомлений про внесення змін до договору від 08 квітня 2004 року.

ОСОБА_1 не може посилатись на рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_3 як на доказ суми боргу, оскільки він не набув у виконавчому провадженні процесуального правонаступництва. 

ОСОБА_2 як майновий поручитель не був залучений до участі у справі про стягнення боргу з позичальника, з розрахунком боргу він не погоджується, кредитна відновлювальна лінія збільшувалась без його погодження. 
В матеріалах справи немає доказів того, що іпотекодавець письмово повідомив у п`ятиденний термін ОСОБА_2 про відступлення права вимоги. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить частині третій статті 515, статті 1054 ЦК України. 

18 грудня 2018 року ОСОБА_1 і ТОВ «ФК «Кредо Аверс» уклали договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання вимог за кредитним договором, який є нікчемним. 

АТ «Укрсоцбанк» не звертався до майнового поручителя - іпотекодавця ОСОБА_2 з вимогами про задоволення вимоги за рахунок іпотечного майна.

Твердження в касаційній скарзі про те, що строк давності сплив, є хибним. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами 
22 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) і ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 935/5-454, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику 49 500,00 дол. США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 16 листопада 2021 року на умовах, визначених договором.

Пунктом 1.3.1 договору передбачено, що в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов?язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає в день укладення цього договору з ОСОБА_2 (майновий поручитель) іпотечний договір, за умовами якого майновий поручитель передає кредитору в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру, на АДРЕСА_2 , заставною вартістю 315 600,00 грн. 

Згідно з пунктами 4.4 та 4.5 договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов?язків, визначених пунктами 3.3.2-3.3.6, 3.3.11-3.3.12 та 3.3.14 цього договору, порушення майновим поручителем умов договору (-ів), визначеного (-их) пунктом 1.3. цього договору, протягом більше, ніж п?ять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов?язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов?язків, визначених пунктами 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов?язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Також 22 листопада 2006 року між АКБСР«Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець), який є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 (позичальник), укладено іпотечний договір, за яким передано в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру на АДРЕСА_2 .

У статті 4 іпотечного договору, зокрема, визначено, що в разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

27 березня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» (кредитор) і ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір про внесення змін № 935/5-454-1 до договору від 22 листопада 2006 року, в якому визначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транші) зі сплатою 13 % річних в межах максимального ліміту заборгованості 79 200,00 дол. США.

Договором № 935/5-454-2 про внесення змін від 08 квітня 2009 року до договору від 22 листопада 2006 року також були внесені зміни до договору.

25 червня 2009 року між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 про внесення змін до договору від 22 листопада 2006 року, якою визначено сплату 14 % річних з 01 липня 2008 року в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 81 675,01 дол. США з кінцевим терміном повернення усіх траншів до 16 листопада 2026 року (включно) на умовах, визначених цим договором.
До іпотечного договору від 22 листопада 2006 року також були внесені зміни 27 березня 2007 року і 25 червня 2009 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року у справі № 750/174/16-ц стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором у сумі 167 979,37 дол. США та 60 120,05 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору.

На виконання судового рішення ПАТ «Укрсоцбанк» було видано виконавчі листи.

06 грудня 2018 року ОСОБА_2 надав згоду на відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами АТ «Альфа Банк» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс»; на відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» на користь ОСОБА_1 ; на примусове звернення стягнення ОСОБА_1 як новим іпотекодержателем, на предмет іпотеки.

12 грудня 2018 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 написали заяви про надання згоди на відступлення права вимоги за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 22 листопада 2006 року № 935/5-454 та за іпотечним договором від 22 листопада 2006 року АТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» та відступлення права вимоги за вказаними договорами ТОВ «Фінансова компанія «Кредо-Аверс» ОСОБА_1 

18 грудня 2018 року між ОСОБА_1 (комітент) і ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» (комісіонер) укладено договір комісії на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором, відповідно до якого комісіонер зобов?язався за дорученням комітента за комісійну винагороду вчинити за рахунок комітента від свого імені правочини з первісним кредитором (АТ «Укрсоцбанк») щодо набуття права вимоги до позичальника ( ОСОБА_3 ) за кредитним договором та до іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) за іпотечним договором за ціною не більше узгодженої сторонами, що становить 641 379,89 грн, і в строки, визначені сторонами у цьому договорі, а саме до 18 грудня 2018 року (включно).

18 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» (фактор) та АТ «Укрсоцбанк» (клієнт) укладено договір факторингу, за яким передано право грошової вимоги до боржників за договором про надання відновлювальної кредитної лінії від 22 листопада 2006 року № 935/5-454, укладений між АКБСР «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 . 

За основним договором відступлено право вимоги щодо:
-повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до основного договору в сумі 73 121,13 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 2 039 061,83 грн.
-права вимоги сплати процентів за користування кредитом у розмірі, встановленому основним договором, нарахованих та несплачених станом на дату підписання цього договору, в сумі 93 365,03 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладення цього договору становить 2 603 584,88 грн (пункту 1.2 договору).

Відповідно до пункту 1.4 договору в день підписання цього договору до фактора переходять також права (в тому числі права іпотекодержателя/кредитора) за договорами, що укладені на забезпечення виконання зобов`язань боржника за основним договором, зокрема з іпотечного договору від 22 листопада 2006 року, укладеного між АКІБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 

18 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» (кредитор) і ОСОБА_1 (новий кредитор) укладено договір відступлення прав вимоги (заміна кредитора у зобов?язанні), за яким кредитор передав, а новий кредитор прийняв усі права за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 935/5-454 від 22 листопада 2006 року (включаючи всі зміни та додаткові угоди до нього), укладеним між АКІБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_3 .

Згідно з пунктом 2.2 договору за договором кредиту відступаються наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредиту відповідно до договору кредиту в сумі 73 121,13 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 2 039 061,83 грн; право вимоги нарахованих процентів за користування кредитом в розмірі, встановленому договором кредиту та несплачених на дату підписання цього договору в сумі 93 065,03 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 2 603 584,88 грн. 

Відповідно до пункту 2.3 договору новий кредитор стає кредитором боржника за кредитним договором на загальну суму 166 486,16 доларів США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 4 642 646,71 грн, та набуває відповідні права вимоги.

Крім того, 18 грудня 2018 року між ТОВ «ФК «Кредо-Аверс» і ОСОБА_1 укладено договір передання прав (цесії) вимоги за іпотечним договором від 22 листопада 2006 року, укладеним між АКІБ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_2 

ОСОБА_3 сплатив ОСОБА_1 20 000,00 грн на виконання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 935/5-454 і рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року в справі № 750/174/16-ц (копії актів прийому-передачі грошових коштів від 21 грудня 2018 року, від 24 вересня 2021 року та від 30 березня 2023 року).

29 квітня 2024 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про усунення порушення кредитного договору та оплати заборгованості за кредитом у сумі 73 121,13 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату цієї вимоги становить 2 900 729,85 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 93 065,03 дол. США, що за офіційно встановленим курсом НБУ на дату цієї вимоги становить 3 691 908,35 грн. У вимозі також зазначено, що позивач у випадку невиконання цієї вимоги має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Виконавчий лист № 750/174/16-ц, виданий Деснянським районним судом міста Чернігова, про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у сумі 167 979,37 дол. США на виконанні у відділах не перебував і не перебуває (інформація Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові від 07 січня 2025 року, Новозаводського відділу дежавної виконавчої служби у місті Чернігові від 10 лютого 2025 року, Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові від 26 лютого 2025 року).

З листа відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області від 22 січня 2025 року № 603 відомо, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження, відкриті на підставі виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 750/174/16, а саме:
- виконавче провадження № 51151397, відкрите постановою державного виконавця від 18 травня 2016 року з виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 750/174/16 від 26 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за договором у сумі 167 979,37 дол. США. 29 вересня 2016 року виконавче провадження завершено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв?язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
- виконавче провадження № 51151974, відкрите постановою державного виконавця від 18 травня 2016 року з виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 750/174/16ц від 26 квітня 2016 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 60 120,05 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. 03 жовтня 2016 року провадження завершено на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв?язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до статті 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України та частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону № 898-IV реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону № 898-IV. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 40), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 38)).

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

У цій справі суди встановили, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року у справі № 750/174/16-ц стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 167 979,37 дол. США. 

Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/1 та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказував на те, що внаслідок укладення договорів, право вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ОСОБА_1 . Загальна сума боргу, право вимоги на яку перейшло до позивача, становить 166 486,16 дол. США.

За обставинами цієї справи, унаслідок послідовного укладення договорів, а саме договору факторингу від 18 грудня 2018 року, права грошової вимоги за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_3 та іпотечним договором, укладеним із ОСОБА_2 , перейшло від АТ «Укрсоцбанк» до ТОВ «ФК «Кредо Аверс». У подальшому ТОВ ФК «Кредо Аверс» відступило права вимоги ОСОБА_1 .

Також суди встановили, що рішення суду від 29 березня 2016 року у справі № 750/174/16-ц про стягнення заборгованості за кредитним договором не виконане.

Оскільки заборгованість за кредитним договором залишається непогашеною, рішення суду про її стягнення не виконане, тому основне зобов`язання не припинилося, як і не припинилася й іпотека, яка має похідний характер від такого зобов`язання, тому ОСОБА_1 як новий кредитор, що набув усіх прав первісного кредитора за основним та забезпечувальним зобов`язаннями, має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку». 

Погоджуючись із відмовою у задоволенні позову та змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із недійсності договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеного між ТОВ «ФК «Кредо Аверс» і ОСОБА_1 .

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договоромзвернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його на публічних торгах.

Зустрічних вимог про визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності відповідач не заявляв, і такі вимоги не входили до предмета доказування у цій справі.

Апеляційний суд надав оцінку дійсності правочину, що не був предметом розгляду в цій справі, а тому ухвалив помилкове рішення, яке не може бути залишене в силі. 

Крім того, відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Водночас, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. 

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не надав належної правової оцінки доводам сторін та можливості застосування позовної давності у цій справі, неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Враховуючи, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 вересня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська 
Судді І. А. Воробйова
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун