Справа № 212/12461/25
2/212/978/26 
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року м. Кривий Ріг 

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого – судді Ваврушак Н.М., секретаря судового засідання Яненко О.Ю., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах якої виступає ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -
ВСТАНОВИВ:
27 жовтня 2025 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ратушна Ольга Вікторівна, звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якому просила визнати, що її частка та частка відповідача у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , становлять по 1/5 частки кожному, а також визнати за нею право власності на 1/4 частку вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 .
В обґрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилась спадщина на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Тамари Василівни із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом виявлено, що спадкоємцем першої черги також є син померлого – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого зареєстроване за однією адресою із померлим. Інші спадкоємці відсутні. 17 вересня 2025 року нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом на частку квартири після смерті батька у зв`язку з тим, що склад спадкового майна не можливо визначити за відсутності або смерті інших співвласників, оскільки згідно поданого правовстановлювального документа на квартиру, остання належить п?ятьом співвласникам, а саме, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на праві спільної сумісної власності, однак договором або в судовому порядку розмір часток у праві власності між співвласниками не визначався. Співвласники квартири ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , є померлими. Виходячи з викладеного, позивач позбавлена можливості оформити своє право на спадщину, а тому вимушена звернутись до суду.
Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Роз`яснено учасникам справи щодо строків подання письмових заяв по суті справи.
Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавської Тамари Василівни копію спадкової справи № 62/2025, відкритої після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , підготовче засідання відкладено.
23 березня 2026 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ратушна Ольга Вікторівна, звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій просила визнати, що частки позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/5 частки кожному; визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вказаної квартири у порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування заяви про зміну предмету позову представник позивача посилається, окрім того, що викладено у позовній заяві в первісній редакції також на те, що відповідач ОСОБА_4 тривалий час не проживає, в тому числі й на момент смерті спадкодаця ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, приблизно з 2010-2012 років, відповідач не звертався із заявою про прийняття спадщини та не заявляв про відмову від спадщини у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, а, отже, у розумінні приписів ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що не прийняв спадщину, що нотаріусом не було перевірено. На підтвердження вказаного надано письмові докази та подано клопотання про виклик двох свідків.
Ухвалою суду від 23 березня 2026 року прийнято до розгляду заяву позивача ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Ратушна Ольга Вікторівна, до ОСОБА_4 про зміну предмету позову, а також роз`яснено відповідачу право подання відзиву на таку заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
Ухвалою суду від 20 квітня 2026 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. 
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.
Відповідач до суду не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, про причини своєї неявки не повідомив, відзив не надав, заяви про відкладення або розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача та представника позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, заслухавши позивача, представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , надала судові свідчення, що вона з 2015 року проживала у сусідній квартирі з померлим ОСОБА_5 . Підтримувала з його родиною добрі відносини. Була знайома з його дружиною ОСОБА_6 та донькою ОСОБА_1 . З сином померлого ОСОБА_5 , а саме, ОСОБА_4 , відповідачем у даній справі, свідок знайома не була, ніколи його не бачила. Про те, що у сусідів є син, вона дізналась від них самих. Також свідок пояснила, що у 2021 році померла дружина ОСОБА_5 . А сам ОСОБА_5 помер у 2025 році. На похованні батьків син не був присутній. 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , надала судові свідчення, що вона була сусідкою померлого ОСОБА_5 . Вона проживала в одному будинку, у сусідніх квартирах з померлим, починаючи з 1976 року. Свідок, повідомила суду, що вона добре знала всю родину ОСОБА_5 , на її очах виросли діти ОСОБА_5 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Повідомила суду, що син сусідів, ОСОБА_4 , не з`являвся за адресою батьків: бульвар Миколи Вороного (до перейменування - ОСОБА_13 ), будинок АДРЕСА_1 , приблизно з 2010р. У 2021 році померла дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , а в березні 2025 році помер і він сам. На похованні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 була присутня їх донька ОСОБА_1 . Син сусідів, ОСОБА_4 , на похованні батьків не був присутній. 
Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Департаментом адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради 14 березня 2025 року (актовий запис №1168) (а.с. 22) 
Факт родинних відносин між ОСОБА_5 та позивачем підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 13 лютого 1988 р. Жовтневим відділом РАЦС м. Кривого Рогу (актовий запис №228), де, зокрема, зазначено, що ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_14 . (а.с.19)
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 17 листопада 2017 року Металургійним районним у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_15 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 17 листопада 2017 року, про що було складено відповідний актовий запис №568. Після державної реєстрації шлюбу прізвище позивача було змінено з ОСОБА_16 на ОСОБА_17 . (а.с.23) 
На момент смерті ОСОБА_5 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №37537 від 17.09.2025 року, сформованою приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Русавською Т.В. за допомогою програмного забезпечення Демографічного реєстру територіальної громади м. Кривого (а.с.72-73)
Після смерті ОСОБА_5 , батька позивача, відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.41-80)
11 червня 2025 року у встановлений законом шестимісячний строк позивач ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального Дніпропетровської області округу Русавської Т.В. із заявою про прийняття спадщини у зв`язку з чим нотаріусом відкрито спадкову справу № 62/2025 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.51-52)
Із копії спадкової справи № 62/2025 заведеної після смерті ОСОБА_5 , також вбачається, що 17 вересня 2025 року позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального Дніпропетровської області округу Русавської Т.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.
Під час звернення до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, позивач ОСОБА_1 подала документ, що посвідчує право власності на квартиру, а саме свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_4 , видане 15.12.1993 року в процесі приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради згідно з розпорядженням №Ж 4613 від 29.10.1993 року, зареєстроване в Комунальному підприємстві ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі 50П, сторінка 210, запис 219, виданий на ім?я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Право власності набуто в порядку приватизації. Спадкова квартира належала на праві спільної сумісної власності п`яти співвласникам. (а.с.70-73)
17 вересня 2025 року приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Русавською Тамарою Василівною було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, про відмову у видачі позивачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька – ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що склад спадкового майна не можливо визначити за відсутності або смерті інших співвласників. Оскільки згідно поданого правовстановлювального документа на квартиру, остання належить п?ятьом співвласникам на праві спільної сумісної власності, однак договором або в судовому порядку розмір часток у праві власності між співвласниками не визначався. Співвласники ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , є померлими. (а.с.78-80)
Як зазначено у вказаній постанові приватного нотаріуса, співвласник ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Спадкоємцем ОСОБА_8 був її син – ОСОБА_5 , згідно довідки №01-47/4-938 від 16.06.2025 року відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб у Покровському районі і який прийняв спадщину пропискою за однією адресою разом із померлою матір?ю на час відкриття спадщини. Співвласник ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 17 вересня 2021 року Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис №1155. (а.с.21) Спадкоємцями ОСОБА_6 були її чоловік – ОСОБА_5 та її син – ОСОБА_4 , згідно довідки №37565 від 17.09.2025 року сформованою приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Русавською Т.В. за допомогою програмного забезпечення Демографічного реєстру територіальної громади м. Кривого Рогу, та які прийняли спадщину пропискою за однією адресою разом із померлою на час відкриття спадщини. 
Крім того, у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.09.2025р. зазначено, що інші спадкоємці із заявою про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини не зверталися. Однак, згідно довідки №37537 від 17.09.2025 року, сформованої приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Русавською Т.В. за допомогою програмного забезпечення Демографічного реєстру територіальної громади м. Кривого Рогу, спадкоємцем першої черги також є син померлого – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , який прийняв спадщину пропискою за однією адресою разом із померлим на час відкриття спадщини.
Матеріали спадкової справи не місять інформації про те чи перевірявся приватним нотаріусом факт фактичного проживання ОСОБА_4 за однією адресою з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на день відкриття спадщини.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на день смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований разом з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 . Проте він фактично не проживав за цією адресою приблизно з 2010-2012 років, що підтверджується наступними дослідженими у судовому засіданні належними та допустимими доказами: показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_18 - сусідів померлого; заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2022 року у цивільній справі № 212/1343/22 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_4 , третя особа: відділ реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Покровської районної у м. Кривий Ріг ради, про визнання особи такої, що втратила право на користування житловим приміщенням; актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.12.2022р., в якому зазначено, що ОСОБА_4 не машкає за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 20.11.2012р.; довідкою Відділення поліції № 3 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за вих. № 45.3/2-679ЖЄО від 11.11.2024р., в якій зазначено, що місце знаходження ОСОБА_4 не встановлено. За адресою: АДРЕСА_1 останній не мешкає з 2012 року; довідкою Відділення поліції № 3Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 20.02.2026р., в якій зазначено про те, що ОСОБА_4 раніше мешкав в м. Горлівка Донецької області. Місце знаходження ОСОБА_4 на теперішній час не відоме.
Отже, враховуючи викладене та підстави відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом, позивач, ОСОБА_1 , звернулася до суду за захистом своїх прав, зокрема, просила визнати в судовому порядку розмір частки у спірній квартирі, яка належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, оскільки інші співвласники померли, а за їх життя частки не було виділено, визнати відповідача таким, що не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки фактично не проживав з останнім на момент його смерті, визнати за позивачем право власності на частку у спірній квартирі, яка належить їй на праві власності в порядку спадкування за законом після смерті батька.
При вирішенні позовної вимоги позивача про те, що частки позивача та відповідача у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/5 частки кожному, суд виходить з наступного.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. 
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Пункт 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачає, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Частина 2 ст. 8 Закону України “Про приватизацію державного житлового фонду” (в редакції на момент приватизації спадкового майна) передбачено, що передача житла здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даному житлі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника житла.
У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як встановлено судом квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності п`ятьом особам: померлому ОСОБА_5 , відповідачу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , позивачу ОСОБА_7 (після державної реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_16 було змінено на ОСОБА_17 ) та ОСОБА_8 , що вбачається зі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 , яке видане 15.12.1993 року в процесі приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради на підставі розпорядження №Ж 4613 від 29.10.1993 року, зареєстроване в Комунальному підприємстві ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі 50П, сторінка 210, запис 219. (а.с.11) 
Зважаючи на те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , три співласники спадкового майна, померли до моменту звернення позивача до суду з вказаним позовом, тому їх цивільна правоздатність припинилася.
Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. 
В той же час, без визначення часток у праві спільної сумісної власності, позивач, не може зареєструвати за собою право власності набуте нею під час приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що перешкоджає їй володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до положень ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відтак, враховуючи вищевикладене, а також те, що будь-якої домовленості між співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , щодо розміру їх часток не було, беручи до уваги презумпцію рівності часток, суд вважає, що частки позивача та відповідача, як співвласників у спільній сумісній власності на спірну квартиру є рівними і становлять по 1/5 частці кожному, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визнання відповідача ОСОБА_4 , таким, що не прийняв спадщину після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає наступне:
Відповідно до статей 1216 та 1217ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Як встановлено судом відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на день смерті батька ОСОБА_5 був зареєстрований разом з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 . 
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною першою, другою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок,квартира,інше приміщення,придатне для проживання в ньому (гуртожиток,готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце,де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи,де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Частина третя статті 1168 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.
Державна реєстрація відповідача у квартирі сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті ОСОБА_5 за адресою реєстрації, оскільки спростована належними та допустимими доказами.
Отже сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтвердженням, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, своєчасності й повноти прийняття спадщини спадкоємцем. Для цього, окремо слід довести факт постійного (спільного й безперервного) проживання спадкоємця зі спадкодавцем станом на день смерті останнього.
Аналогічний висновок зазначений у постанові ВС від 28.04.2021 у справі №204/2707/19.
Частиною 1 ст.1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно дост.1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Встановлено, що у визначений законом строк відповідач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статей 77, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідженими судом письмовими доказами, підтверджено факт постійного не проживання відповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , станом на ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на день смерті спадкодавця ОСОБА_5 .
Отже відповідач, не проживаючи разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього, та не подав протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З огляду на викладене та встановлені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову в цій частині.
Вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходив з наступного:
Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України).
Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч.1 ст.1267 ЦК України).
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220,1222,1270 ЦК України).
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5).
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» за № 7 від 30.05.2008 року: «У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження».
Як зазначено в пункті 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини».
Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 62/2025 та встановлено судом квартира за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_4 , яке видане 15.12.1993 року в процесі приватизації Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської Ради згідно з розпорядженням №Ж 4613 від 29.10.1993 року, зареєстроване в Комунальному підприємстві ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» в реєстровій книзі 50П, сторінка 210, запис 219, на ім?я ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожному належало по 1/5 частки квартири на праві спільної сумісної власності. 
ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , що було встановлено нотаріусом та вбачається з матеріалів спадкової справи № 62/2025. Спадкоємцем ОСОБА_8 був її син – ОСОБА_5 , який прийняв спадщину реєстрацією та фактичним проживанням за однією адресою разом із померлою матір?ю на час відкриття спадщини та успадкував 1/5 частки вищезазначеної квартири, яка належала його матері, як співвласниці (що узгоджується з приписами ч.ч. 3, 4 ст. 1268 ЦК України, відповідно до яких спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї).
ОСОБА_6 (мати позивача) померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 17 вересня 2021 року. Спадкоємцями ОСОБА_6 був її чоловік – ОСОБА_5 , який прийняв спадщину реєстрацією та фактичним проживанням за однією адресою разом із померлою на час відкриття спадщини, а також її син ОСОБА_4 , який також був зареєстрований з померлою за однією адресою на момент її смерті та не був визнаний таким, що не прийняв спадщину після смерті матері у зв`язку з непроживанням зі спадкодавцем на момент її смерті. Позивач ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою та в установленому законом порядку не зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, що було підтверджено позивачем в судовому засіданні.
Померлій ОСОБА_6 належала 1/5 частки квартири, як співвласниці. Однак, оскільки спадкоємцями після її смерті були її чоловік та син, то 1/5 частки ділиться порівну між останніми: 

Отже, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 успадкували по 1/10 частки квартири кожний після смерті ОСОБА_6 . 
ОСОБА_5 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 14 березня 2025 року. На момент його смерті він був власником частки спадкової квартири, яка вираховується наступним чином: 

де: - 1/5 частки квартири, яка належала йому як співвласнику на праві спільної сумісної власності; 
- 1/5 частки – яка він успадкував після смерті його матері - ОСОБА_8 ; 
- 1/10 частки – яку він успадкував після смерті його дружини - ОСОБА_6 . 
Спадкоємцем померлого ОСОБА_5 є його донька, ОСОБА_1 (факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про її народження серії НОМЕР_2 , виданим 13 лютого 1988 р.), яка звернулась до приватного нотаріуса Русавської Тамари Василівни із заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк.
Відповідач ОСОБА_4 не проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, та протягом достатньо тривалого часу до цього, та не подав протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини, тому не може вважатися таким, що прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Виходячи з викладеного, спадкове майно, а саме, 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
На підставі ст. ст.12,13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами статей 77, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З огляду на викладене та встановлені обставини, суд доходить висновку про задоволення позову в повному обсязі та, зокрема, про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно, а саме, на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем надано беззаперечні докази для визнання права власності за ним та проти позову не було заперечень зі сторони відповідача, і такий стан речей не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3002,88 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями № 2.368178423.1 від 23.10.2025 року на суму 1937,92 грн. та № 2.585445853.1 від 22.03.2026 року на суму 1064,96 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Задовольнити позов ОСОБА_1 в інтересах якої виступає ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Визнати, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/5 частки кожному.
Визнати ОСОБА_4 таким, що не прийняв спадщину після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати 3002,88 гривень.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складений 15.06.2026 року.

Суддя:   Н.  М.  Ваврушак