ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/17492/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року (суддя Турова О.М.) в справі №160/17492/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ) про:
визнання дій з відмови у призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладеному у рішенні про відмову у призначенні пенсії від 30 травня 2025 року №046350019749, протиправними та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 30 травня 2025 року №046350019749;
зобов`язання призначити їй пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви про призначення пенсії від 23 травня 2025 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.05.2025 року №046350019749 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на підставі заяви про призначення пенсії від 23.05.2025 року.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норми матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Оскільки необхідною умовою, окрім досягнення встановленого віку (63 роки), є наявність страхового стажу, визначеного у кількості 22 роки, а відповідно до абз. 17 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону, відповідач вважає, що позивач не може вважатися непрацездатною особою. 
За доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період навчання згідно зі свідоцтвом № 126 від 05.07.1980, оскільки не зазначені повні періоди навчання, необхідно надати уточнюючу довідку. Тому прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу за відсутності у позивача необхідного страхового стажу 22 роки. 
Також вважає протиправним зобов`язання відповідача судом першої інстанції призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі заяви про призначення пенсії від 23.05.2025 року, адже це є виключною компетенцією органу Пенсійного фонду.
Зауважує, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області уповноважене лише на розгляд конкретної заяви позивача на прийняття відповідного рішення відповідно до п. 4.2. Порядку № 22-1 та не наділене повноваженнями щодо виконання рішення суду, оскільки функції щодо звернення позивачки за призначенням пенсії Головним управлінням вичерпано. 
Судом першої інстанції проігноровано клопотання про залучення в силу положень ст. 48 КАС України Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до розгляду справи у якості співвідповідача. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.05.2025 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” за її померлого чоловіка ОСОБА_2 .
До вказаної заяви ОСОБА_1 надала пакет документів, зокрема: копію паспорта серії НОМЕР_1 , копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , довідку від 23.05.2025 №889, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , копію трудової книжки ОСОБА_2 .
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Дмитрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області 02.03.1985 року, між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб після якого позивачці присвоєно прізвище чоловіка “ ОСОБА_4 ”.
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 15.05.2025 року, чоловік позивача ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до паспорту позивача серії НОМЕР_1 та довідки від 23.05.2025 №889, виданої Центром надання адміністративних послуг Павлоградської міської ради, позивач та померлий годувальник зареєстровані та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області визначено органом, уповноваженим розглянути вищевказану заяву позивача.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.05.2025 року №046350019749 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні їй пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, з посиланням на те, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності – 15 років, при цьому страховий стаж померлого годувальника складає 33 роки 3 місяці 28 днів; водночас, відповідно до ч.2 ст.26 Закону №1058-IV у разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком така особа набуде після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу від 22 років, натомість страховий стаж заявниці складає 16 років 09 місяців 21 день, що є недостатнім. Враховуючи викладене, прийнято рішення відмовити у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до ст.36 Закону №1058-IV за відсутності у позивача необхідного страхового стажу 22 роки.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими доказами підтверджено, що позивач як непрацездатний член сім`ї померлого годувальника ОСОБА_2 перебувала на утриманні останнього та у зв`язку із його смертю, зважаючи на наявність у нього на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності (15 років), набула право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника на підставі приписів ст. 36 Закону №1058-ІV.
Оскільки відповідачем протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до ст. 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” лише через відсутність передбаченого ч. 2 ст. 26 цього Закону страхового стажу (22 роки), проте нормами ст. 36 Закону №1058-ІV, якою визначеною умови для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, такої вимоги щодо стажу непрацездатного члена сім`ї померлого годувальника, який перебував на утриманні останнього, не передбачено, а наданими як пенсійному органу разом із заявою про призначення пенсії, так і суду разом із позовною заявою, доказами підтверджено, що позивачем дотримано всі встановлені ст. 36 Закону №1058-ІV вимоги та умови, суд першої інстанції вважав, що у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме призначення пенсії позивачу, тому зобов`язав відповідача призначити позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Суд визнає висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , шлюб зареєстровано 02 березня 1985 року, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Дмитрівською сільською радою Петропавлівського району Дніпропетровської області 02.03.1985 року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, зареєстровані за однією адресою.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
ОСОБА_1 23 травня 2025 року звернулась до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. 
Рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області, яким заява позивача розглянута за принципом екстериторіальності, від 30 травня 2025 року № 046350019749 відмовлено ОСОБА_1 в призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника через відсутність у позивача необхідного страхового стажу 22 роки.
В рішенні зазначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності – 15 років, при цьому страховий стаж померлого годувальника складає 33 роки 3 місяці 28 днів; водночас, відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV у разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком така особа набуде після досягнення віку 63 роки за наявності страхового стажу від 22 років, натомість страховий стаж заявниці складає 16 років 09 місяців 21 день, що є недостатнім. 
Спірним в цій справі є право особи на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний за-хист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбаченим законом.
Умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника визначені статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV), частиною першою якої встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
У розумінні частини другої статті 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років;
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_5 , досягла на момент звернення за пенсію 60-річного віку, не є особою із інвалідністю.
За позицією ГУ ПФУ в Запорізькій області ОСОБА_5 також не досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV, адже має страховий стаж 16 років 09 місяці 21 днів замість необхідних 22 років, тобто не є непрацездатною особою.
У розумінні статті 1 Закону № 1058-IV непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
За положення частини другої статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
За приведеним вище положеннями Закону № 1058-IV пенсійний вік в Україні для жінок – 60, 63, 65 років, а право на призначення пенсії за віком у жінок виникає за сукупністю двох обставин – досягнення такого віку та наявність мінімального страхового стажу, установленого для такого віку.
В цьому випадку позивач досягла віку 63 років, але за висновком ГУ ПФУ в Запорізькій області не має відповідного страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком (22 років).
Таку позицію відповідача суд визнає помилковою з таких підстав.
Пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, при цьому необхідною умовою для призначення вказаним особам пенсії у зв`язку з втратою годувальника або переведення на такий вид пенсії є встановлення їм інвалідності або досягнення ними пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону №1058-ІV.
Пунктом 1 частини другої статті 36 Закону № 1058-IV чітко встановлено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
Статтею 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
Отже, саме 60 років визначається як загальний пенсійний вік як для чоловіків, так і для жінок.
За таких обставин, позивач як дружина померлого годувальника, яка на час звернення до відповідача із заявою від 23 травня 2025 року про призначення пенсії у зв`язку втратою годувальника досягла 63-річного віку, тобто віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV, позивач у розумінні приписів пункту 1 частини другої статті 36 Закону №1058-ІV є непрацездатним членом сім`ї померлого годувальника, тому має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Апелянтом не спростовуються інші підстави, наявність яких є обов`язковою для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, як-то факт спільного проживання тощо.
Як вказано вище, єдиною підставою, за якою відповідач заперечує право позивача на призначення такого виду пенсії, є те, що позивач не може вважатися непрацездатною особою у зв`язку з відсутністю у неї права на призначення саме пенсії за віком через відсутність страхового стажу 22 роки, проте такі доводи спростовані наведеними вище висновками суду.
Крім того, суд зазначає, що судом першої інстанції правильно обрано спосіб захисту порушеного права позивача – зобов`язання призначити позивачу пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
У рішенні в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyyv. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04) ЄСПЛ вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції суд дійшов висновку про обґрунтованість обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача – зобов`язання призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах. 
Частинами третьою - четвертою статті 245 КАС України установлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд зазначає, що в розглядуваному випадку відсутні підстави вважати, що повноваження органу Пенсійного фонду у питанні призначення пенсії є дискреційними, позаяк для прийняття рішення на користь позивача виконано усі умови, визначені законом, й прийняття рішення про призначення позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника не передбачає право відповідача діяти на власний розсуд.
Також суд визнає помилковими доводи апелянта про неправильне визначення судом першої інстанції територіального органу Пенсійного фонду, який має призначити позивачу пенсію.
Згідно з частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
При цьому, 30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - постанова № 25-1).
Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі постанови № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно з пунктом 4.2 розділу ІV Порядку № 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку № 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Положеннями пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналіз наведених вище положень Порядку № 22-1 свідчить про наступне:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Враховуючи вимоги Порядку № 22-1, органом, що приймав рішення за заявою позивача про призначення пенсії, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Отже, з огляду на пункти 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 належним відповідачем у правовідносинах щодо призначення позивачу пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову у її призначенні.
Таким чином, саме ГУ ПФУ в Запорізькій області має вирішити питання призначення позивачу пенсії, а не ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, як помилково вважає апелянт.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року в справі № 160/17492/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року в справі № 160/17492/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 10 червня 2026 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 10 червня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя С.М. Іванов 

суддя В.Є. Чередниченко