П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 757/27787/22
Провадження: № 22-ц/824/9375/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ХитровоїЛюбові Володимирівни в інтересахАкціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Григоренко І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він є клієнтом АТ КБ «Приватбанк», у якому відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт. Зазначав, що 23 травня 2022 року невідомими особами без його відома та згоди було здійснено низку платіжних операцій з використанням його банківської картки на загальну суму 47 000 грн, внаслідок чого зазначені кошти були списані з його рахунку. При цьому, стверджував, що жодних дій щодо ініціювання вказаних операцій він не вчиняв, свої персональні дані, реквізити банківської картки, а також іншу інформацію, необхідну для проведення платежів, третім особам не повідомляв. Крім того, вказував, що банк не забезпечив належної ідентифікації особи, яка ініціювала спірні операції, зокрема, не направляв одноразових паролів чи інших засобів підтвердження операцій, а повідомлення про списання коштів надійшли вже після їх фактичного проведення. Після виявлення несанкціонованого списання коштів позивач негайно звернувся до банку із відповідним повідомленням, а також подав заяву до правоохоронних органів про вчинення щодо нього шахрайських дій. Водночас, відповідач відмовив у поверненні списаних коштів та продовжив нарахування заборгованості за кредитним лімітом, що, на його думку, порушує його права як споживача банківських послуг. З огляду на викладене, просив суд відновити стан рахунку до моменту здійснення спірних операцій та скасувати заборгованість, яка виникла внаслідок їх проведення.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку№ НОМЕР_1 (банківська карта № НОМЕР_2 ) в АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 до того стану, в якому він перебував перед виконанням операцій 23.05.2022 року, тобто станом на 16 год. 00 хв. 23.05.2022 року: кредитний ліміт за карткою 50 000 грн.
Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування та скасовано ОСОБА_1 заборгованість за картковим рахунком № НОМЕР_1 (банківська карта № НОМЕР_2 ) за користування кредитним лімітом у розмірі 47000 грн, що утворився внаслідок проведення операцій (транзакцій) 23.05.2022 року в період часу з 16 години 53 хвилини до 16 години 55 хвилин.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 1984 грн. 80 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 5 000 грн. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Хитрова Л. В. в інтересах АТ КБ «Приват Банк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків щодо відсутності вини позивача у здійсненні спірних платіжних операцій, неправильно оцінив надані докази та не врахував фактичні обставини справи.
Вказує, що спірні транзакції були здійснені з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки позивача, зокрема, номера картки, строку її дії та CVV-коду, що свідчить про наявність доступу до конфіденційної інформації, яка не могла бути використана без участі або сприяння самого позивача.
Зазначає, що відповідно до даних банку, операції були авторизовані належним чином, зокрема, із застосуванням технології 3D Secure, що підтверджує їх легітимність та неможливість здійснення без ідентифікації користувача.
Крім того, наголошує, що спірні платежі здійснювалися шляхом ручного введення реквізитів картки, а також із використанням платіжного сервісу Apple Pay, додавання картки до якого можливе лише за умови введення повних даних картки, що, на її думку свідчить про недбалість позивача або розголошення ним відповідної інформації.
Також зазначає, що на електронну адресу позивача було направлено повідомлення про активацію картки у сервісі Apple Pay, однак позивач не вжив жодних заходів для запобігання можливому неправомірному використанню картки.
Звертає увагу на те, що позивач раніше самостійно відмовився від підключення СМС-авторизації, будучи попередженим про ризики, пов`язані з підвищеною ймовірністю несанкціонованого доступу, що також свідчить про його необережну поведінку.
Крім того, зазначає, що факт внесення відомостей до ЄРДР та відкриття кримінального провадження сам по собі не є доказом вчинення шахрайських дій, а відповідне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеним обставинам, не врахував технічні особливості проведення платіжних операцій та дійшов передчасного висновку про відсутність вини позивача.
Крім того, вважає необґрунтованим та неспівмірним покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Нерода А. І. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та зазначила про те, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив надані сторонами докази, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Наголошує, що відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, які б безспірно свідчили про те, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персональних даних або ініціюванню спірних платіжних операцій. Звертає увагу на те, що спірні транзакції були здійснені у надзвичайно короткий проміжок часу, без належної ідентифікації клієнта та без підтвердження операцій, що свідчить про їх несанкціонований характер. Крім того, зазначає, що позивач не передавав третім особам реквізити своєї банківської картки, не втрачав її, а також невідкладно після виявлення несанкціонованих операцій звернувся до банку та правоохоронних органів. У відзиві також підкреслює, що твердження відповідача щодо здійснення операцій через сервіс Apple Pay є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами, а отже не можуть бути покладені в основу висновків суду. Окремо зазначено, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду, саме на банк покладається обов`язок доведення того, що клієнт своїми діями чи бездіяльністю сприяв незаконному використанню платіжного засобу, тоді як у даній справі таких доказів надано не було.
Крім того, просила покласти на відповідача витрати на правничу допомогу за наслідком апеляційного перегляду справи у розмірі 6 000 грн.
15 квітня 2026 року від адвоката Хитрової Л. В. в інтересах АТ КБ «Приват Банк», надійшло клопотання про відкладення судового засідання, обґрунтоване тим, що вона одночасно задіяна у розгляді справ у Деснянському районному суді м. Києва о 12:00 та 12:45 год.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності представника відплвідача, колегія суддів ураховувала наступне.
Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема, у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними.
При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто, реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.
Колегія суддів, розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, дійшла висновку, що наведені в ньому доводи не можуть бути визнані такими, що підтверджують наявність об`єктивних і поважних підстав для відкладення розгляду справи, оскільки зазначене клопотання не підтверджене жодними належними та допустимими доказами.
Крім того, колегія суддів враховує, що представник відповідача не була позбавлена можливості забезпечити участь іншого представника, з огляду на те, що АТ КБ «Приват Банк» є значною за розміром та штатом працівників установою, однак у судове засідання жоден представник не з`явився.
Також, колегія суддів бере до уваги, що представник відповідача фактично надала перевагу участі в інших судових засіданнях.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість її розгляду за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приват Банк», у якому на його ім`я відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 та видано банківську картку № НОМЕР_2 із встановленим кредитним лімітом у розмірі 50 000 грн. Позивач користувався зазначеним платіжним засобом відповідно до Умов і правил надання банківських послуг, що є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування (т. 1, а. с. 175 - 184).
23 травня 2022 року у період з 16 год. 53 хв. по 16 год. 55 хв. невстановленими особами було здійснено три платіжні операції з використанням кредитної картки позивача за рахунок кредитних коштів на загальну суму 47 000,00 грн, а саме:
о 16 год. 53 хв. - транзакція на суму 20 000 грн (The-gameplan, м. Дніпро);
о 16 год. 53 хв. - транзакція на суму 20 000 грн (The-gameplan, м. Дніпро);
о 16 год. 55 хв. - транзакція на суму 7 000 грн (globalgameonlinecenter, м. Дніпро) (т. 1, а. с. 18).
Після здійснення вказаних операцій позивачу надійшли три SMS-повідомлення про факт списання грошових коштів (т. 1, а. с. .19 - 20). Водночас, до моменту проведення зазначених транзакцій будь-які повідомлення, запити на підтвердження операцій, одноразові паролі чи інші засоби аутентифікації банком позивачу не надсилалися.
23 травня 2022 року о 17 год. 06 хв. АТ КБ «ПриватБанк» надіслав позивачу повідомлення в особистий кабінет мобільного додатку «Приват24» про блокування картки у зв`язку із підозрою на несанкціоноване списання коштів третіми особами, а також запропонував перевипустити картку (т. 1, а. с. 19).
Того ж дня позивач невідкладно звернувся до служби підтримки банку та повідомив про несанкціоноване списання коштів (т. 1, а. с. 21), у зв`язку з чим картковий рахунок було заблоковано, а позивачу рекомендовано подати заявки на повернення списаних коштів.
В подальшому, позивачем через мобільний додаток «Приват24» було сформовано заявки на повернення коштів №№ 1972085, 1972087, 1972088, які банком залишено без задоволення (т. 1, а. с. 25 - 27).
25 травня 2022 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою про повернення кредитних коштів, списаних без його згоди (т. 1, а. с. 30 - 31), однак листом від 25.05.2022 року № 20.1.0.0.0/7 банк відмовив у їх поверненні, посилаючись на відсутність технічної можливості здійснення такого повернення (т. 1, а. с. 32 - 33).
Того ж дня, 25 травня 2022 року, позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення щодо нього шахрайських дій (т. 1, а .с. 38 - 41), за результатами розгляду якої було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 12022116040000350, у якому позивача визнано потерпілим (т. 1, а . с. 35).
16 вересня 2022 року позивач повторно звернувся до банку із листом-претензією, в якому просив припинити нарахування відсотків, штрафних санкцій за кредитною заборгованістю, скасувати вже нараховані суми та відновити стан його рахунку станом на 23 травня 2022 року (т. 1, а. с. 43 - 44). Також, позивач повідомив про неодноразові спроби сторонніх осіб у період після 24.05.2022 року отримати доступ до його облікового запису в додатку «Приват24» та змінити пароль, які були ним своєчасно припинені.
Листом від 22.09.2022 року № 20.1.0.0.0/7-220921/39648 АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у задоволенні зазначених вимог, а листом від 02.10.2022 року № 20.1.0.0.0/7-220916/23707 повідомив про неможливість повернення коштів та рекомендував звернутися до правоохоронних органів (т. 1, а. с. 47-48, 53 - 55).
Відповідно до даних особистого кабінету позивача у сервісі «Мій Київстар», у період здійснення спірних транзакцій (з 16 год. 53 хв. по 16 год. 55 хв. 23.05.2022 року) банк не здійснював дзвінків та не надсилав SMS-повідомлень позивачу з метою підтвердження платіжних операцій (т. 1, а. с. 19 - 20).
Крім того, згідно з випискою за іншим банківським рахунком позивача встановлено, що у цей же день, 23.05.2022 року, позивач особисто здійснював розрахунок у торговельній мережі (АТБ, м. Ірпінь) на суму 78,50 грн (т. 1, а. с. 22-24).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірні платіжні операції були здійснені без волевиявлення позивача, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що саме дії чи бездіяльність позивача призвели до розголошення реквізитів платіжної картки або іншої інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (втрата чинності від 01.08.2022), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.
Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).
Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Отже, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61- 30583св18), від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на ініціювання спірних платіжних операцій, зокрема, не надавав розпоряджень щодо списання чи перерахування грошових коштів зі свого карткового рахунку, не повідомляв третім особам реквізити платіжної картки, ПІН-код чи іншу інформацію, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Водночас, відповідно до вимог чинного законодавства, саме на відповідача, як на банк, емітента платіжного засобу, покладається обов`язок доведення обставин, які свідчать про те, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання платіжного засобу або розголошення інформації, яка дала можливість ініціювати відповідні операції.
Разом із тим, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано жодних належних, допустимих та достовірних доказів, які б беззаперечно підтверджували, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу третім особам ініціювати платіжні операції 23 травня 2022 року.
Саме по собі посилання відповідача на можливе порушення позивачем умов користування платіжним засобом або на гіпотетичну можливість компрометації даних не може вважатися належним доказом у розумінні процесуального закону, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом спеціальних норм, які регулюють спірні правовідносини, користувач платіжного засобу не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій без його волевиявлення, якщо відсутні докази того, що саме його дії чи бездіяльність призвели до незаконного використання відповідної інформації.
З огляду на встановлені обставини справи, зокрема, факт несанкціонованого списання грошових коштів з рахунку позивача, відсутність підтвердження операцій з його боку та ненадання банком доказів належної ідентифікації користувача при здійсненні спірних транзакцій, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до положень цивільного процесуального законодавства саме суд першої інстанції здійснює безпосереднє дослідження доказів та встановлення фактичних обставин справи, тоді як перегляд справи в апеляційному порядку не передбачає довільної переоцінки доказів за відсутності встановлених порушень норм процесуального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірні транзакції були здійснені з використанням усіх необхідних реквізитів платіжної картки позивача, зокрема, номера картки, строку її дії та CVV-коду, а відтак не могли бути здійснені без участі або сприяння самого позивача, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. Адже, сам по собі факт використання коректних реквізитів платіжної картки не є беззаперечним доказом того, що такі дані були розголошені саме позивачем або що він сприяв їх використанню третіми особами. Вказані твердження відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами, як цього вимагають положення цивільного процесуального законодавства.
Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо належної авторизації операцій, у тому числі із застосуванням технології 3D Secure. Відповідачем не надано доказів, які б підтверджували фактичне проходження позивачем процедури аутентифікації (введення одноразового пароля, підтвердження операції у мобільному додатку тощо), а також не доведено, що відповідні засоби підтвердження були доставлені саме позивачу та використані ним.
Посилання відповідача на використання платіжного сервісу Apple Pay також не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин. Сам по собі факт додавання картки до відповідного сервісу не свідчить про те, що такі дії були вчинені саме позивачем, а не третіми особами, які отримали доступ до реквізитів картки. При цьому відповідач не надав доказів, які б дозволяли ідентифікувати пристрій, з якого було здійснено відповідні дії, або підтвердити належність такого пристрою позивачу.
Доводи апеляційної скарги про направлення повідомлення на електронну адресу позивача також не можуть бути підставою для покладення на нього відповідальності, оскільки відповідачем не доведено факт отримання такого повідомлення позивачем, а також відсутні докази того, що позивач мав реальну можливість своєчасно відреагувати на нього та запобігти проведенню спірних операцій.
Не заслуговують на увагу й твердження відповідача про відмову позивача від підключення СМС-авторизації, оскільки навіть за таких умов банк не звільняється від обов`язку забезпечення належного рівня безпеки платіжних операцій та ідентифікації користувача. Ненадання банком належних доказів здійснення ідентифікації клієнта під час проведення спірних транзакцій свідчить про неналежне виконання ним своїх обов`язків як емітента платіжного засобу.
Посилання представника відповідачана закриття кримінального провадження також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки питання наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення не є тотожним встановленню цивільно-правової відповідальності сторін у даному спорі.
В черговеколегія суддів наголошує, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення обставин, які беззаперечно свідчать про те, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Проте таких доказів відповідачем надано не було.
Відтак доводи апеляційної скарги зводяться до припущень, не підтверджених належними доказами, та спрямовані на переоцінку встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Окремо колегія суддів звертає увагу на поведінку відповідача як учасника спірних правовідносин. Так, у серпні 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося доЧернігівського районногосуду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в той час як дана справа про оскарження правомірності виникнення такої заборгованості перебувала на розгляді Печерського районного суду м. Києва ще з жовтня 2022 року.Зазначені дії відповідача ставлять під сумнівдобросовісність його процесуальної поведінки та свідчать про спрямованість на створення додаткового тиску на позивача шляхом ініціювання паралельного судового провадження щодо спірної заборгованості, правомірність якої на той момент вже була предметом судового розгляду.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначив про те, що планує понести витрати на правничу допомогу.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Відтак, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З матеріалів справи убачається, що з метою підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 в позовній заяві зазначено про намір понести судові витрати та зазначено їх орієнтовний розмір (т. 1, а. с. 92). Отже, позивачем було дотримано вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо завчасного повідомлення суду та іншої сторони про наявні та очікувані витрати на правничу допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), які подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови попереднього заявлення таких вимог.
До заяви представником позивача додано витяг з договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 13.09.2022 року № 205, укладеного між адвокатським бюро «Сергія Лисенка» та ОСОБА_1 ; ордер на надання правничої допомоги від 04.10.2022 року серії АІ № 1287516; копію меморіального ордера № 2049167411 від 13.09.2022 року за договором про надання правової допомоги від 13.09.2022 року № 205; копію квитанції про оплату правової допомоги від 21.10.2022 року № б/н за договором про надання правової допомоги від 13.09.2022 року № 205.
Отже, понесені позивачемвитрати є реальними, документально підтвердженими, безпосередньо пов`язаними з розглядом справи та такими, що відповідають вимогам статей 133, 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, їх дійсність, обґрунтованість, розумність та співмірність з огляду на складність справи та її значення для сторін.
Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 755/9215/15-ц, передбачає, що при визначенні розміру відшкодування суд має виходити з критерію реальності витрат (їх дійсності та необхідності) та розумності їх розміру з урахуванням конкретних обставин справи.
Також у постановах Верховного Суду у справах № 905/1795/18, № 922/2685/19 та № 922/3812/19 наголошено, що суд має право оцінювати співмірність витрат, однак таке зменшення можливе лише за наявності відповідного клопотання іншої сторони та доведеності неспівмірності заявлених сум.
Відповідно до висновків Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно за наявності клопотання іншої сторони із належним обґрунтуванням неспівмірності заявленої суми.
У даній справі представник АТ КБ «ПриватБанк» скористався наданим йому процесуальним правом та подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх нібито неспівмірність, необґрунтованість та невідповідність критеріям реальності і розумності, зокрема зазначаючи, що заявлена сума у розмірі 20 264,80 грн є завищеною з огляду на обсяг наданих послуг та витрачений адвокатом час (т. 1, а. с. 170).
Суд першої інстанції, надавши оцінку вказаним доводам відповідача, дійшов висновку про часткове їх задоволення та, керуючись принципами співмірності, розумності й пропорційності, зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки визначений судом розмір витрат є обґрунтованим, відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та часу, необхідному для їх виконання, а також узгоджується із засадами справедливості та розумності.
При цьому, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції вже здійснив оцінку заявлених витрат та застосував механізм їх зменшення, передбачений процесуальним законом, з урахуванням заперечень відповідача.
Отже, доводи апеляційної скарги в частині необґрунтованості покладення на відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн є безпідставними, оскільки фактично зводяться до незгоди із вже зменшеним та належним чином обґрунтованим судом розміром таких витрат та не містять нових обставин чи аргументів, які б свідчили про його невідповідність критеріям співмірності та розумності.
Відтак, підстав для додаткового зменшення витрат на правничу допомогу або зміни відповідної частини рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заявила клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час апеляційного розгляду справи, у розмірі 6 000 грн .
На підтвердження понесених витрат до суду подано належні та допустимі докази, зокрема: додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги, документи, що підтверджують оплату таких послуг, а також детальний опис виконаних адвокатом робіт, із зазначенням їх змісту та витраченого часу .
Як убачається з наданого детального опису, адвокатом було здійснено аналіз апеляційної скарги, підготовлено та подано відзив на апеляційну скаргу, а також вчинено інші процесуальні дії, необхідні для належного представництва інтересів позивача в суді апеляційної інстанції, загальною тривалістю 6 годин.
Оцінюючи заявлений розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить із того, що такі витрати є реальними, документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої суд не вправі зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи, а таке зменшення можливе виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони та належного обґрунтування неспівмірності заявлених витрат.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача не скористалася наданим їй процесуальним правом та не подала заперечень або клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, заявлених позивачем під час апеляційного розгляду справи.
При цьому, з доданих до відзиву документів убачається, що такий відзив разом із додатками був направлений відповідачу, а відтак відповідач був належним чином обізнаний про заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу, однак не скористався своїм правом на подання відповідних заперечень.
За таких обставин, враховуючи відсутність клопотання про зменшення витрат, а також їх відповідність критеріям реальності, необхідності та співмірності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у повному заявленому розмірі, 6 000 грн.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Хитрової Л. В. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк». підлягає залишенню без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року залишенню без змін. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Хитрової Любові Володимирівни в інтересах Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2023 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 д, ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24 квітня 2026 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура