П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/2898/25
Провадження № 22-ц/4815/1172/26

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
18 березня 2026 року в м. Дубно
Дубенського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" (далі – ТОВ "Споживчий центр") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 19 920 гривень, з яких: за тілом кредиту — 6000 гривень, за відсотками — 9 300 гривень, комісією — 540 гривень, додатковою комісією — 1 080 гривень та неустойки — 3 000 гривень.
Мотивуючи вимоги, зазначалося, що 10 липня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №10.07.2024-100000040. Відповідно до умов договору позичальнику було надано кредит у розмірі 6 000 гривень строком на 124 дні. Процентна ставка "Економ" у розмірі 1% за 1 день користування кредитом застосовувалася протягом первинного періоду та періоду "Економ". Процентна ставка "Стандарт" у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом застосовувалася протягом перших двох чергових періодів. Процентна ставка "Економ" застосовувалася протягом чергових періодів, наступних після періодів, у яких застосовувалася процентна ставка "Стандарт". Комісія за надання кредиту становила 540 гривень. Неустойка становила 60 гривень за кожен день невиконання зобов`язання. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, але відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала належним чином, у зв`язку з чим утворилася спірна заборгованість.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2026 року ТОВ "Споживчий центр" у задоволенні позову до ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів на підтвердження отримання кредитних коштів саме ОСОБА_1 на її рахунок, тоді як вона взагалі заперечувала факт укладення кредитного договору та отримання грошових коштів, зокрема, через вчинення щодо неї третіми особами шахрайський дій. 
Суд також врахував, що зважаючи на вимоги цивільного процесуального законодавства, зокрема засади змагальності та диспозитивності, він не мав права за власною ініціативою витребувати в позивача докази. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, а тому на нього покладено ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. 
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у неповному з`ясуванні обставин справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить скасувати його та прийняти нове, яким позов задовольнити.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося, що кредитний договір був укладений в електронній формі, що за законодавством прирівнюється до письмової. Він вважається укладеним з моменту отримання відповіді про прийняття пропозиції (акцепту). Так, договір був підписаний відповідачкою за допомогою SMS-коду (одноразового ідентифікатора), надісланого на її фінансовий номер 0936920179. Водночас відповідач не заперечувала приналежність їй цього номера телефону на момент укладення правочину. 
На переконання позивача, він надав достатньо доказів перерахування 6000 гривень на платіжну картку відповідачки (№ НОМЕР_1 ), зокрема лист від ТОВ "Українські платіжні рішення", який є первинним платіжним документом у розумінні Закону України "Про платіжні послуги". Разом з тим суд помилково вимагав надання банківських виписок або повного номера картки, оскільки позивач не є банківською установою і доступ до такої інформації йому заборонений законом. 
На думку заявника, суд допустив процесуальні порушення, змістивши тягар доказування. Так, відповідач лише формально заперечувала проти позову, посилаючись на вчинення шахрайства, але не надала жодного доказу на підтвердження своїх заперечень або на спростування доводів позивача (наприклад, виписки з власного рахунку). Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань лише підтверджує звернення до поліції, а не сам факт правопорушення. Зверталася увагу, що з огляду на стандарт переваги більш вагомих доказів (балансу вірогідностей) позиція ТОВ "Споживчий центр" є більш аргументованою, ніж позиція відповідача.
Крім того, позивач просив суд апеляційної інстанції витребувати від АТ "УкрСиббанк" таку інформацію: 1) чи емітувалась (видавалась) банківська картка № НОМЕР_1 на ім`я
ОСОБА_1 ; 2) інформацію про рух коштів по банківському рахунку № НОМЕР_1 за період з 10 липня 2024 року та протягом наступних за цим днем 5 календарних днів; 3) прізвище, ім`я, по-батькові отримувача грошових коштів, перерахованих на карту № НОМЕР_1 , видану АТ "УкрСиббанк", на яку були 10 липня 2024 року перераховані грошові кошти в сумі 6000 гривень.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча їй про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 01 травня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частиною третьою ст. 5 Закону № 675-VIII установлено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З матеріалів справи вбачається, що 10 липня 2024 року між ТОВ "Споживчий центр" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір (оферти) №10.07.2024-100000040 шляхом обміну електронними повідомленнями, що підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію". Договір складався з пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), заявки та підтвердження позичальника про укладення кредитного договору. Відповідно до умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 6 000 гривень строком на 124 дні на умовах сплати процентів за користування кредитом: процентна ставка "Економ" у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом застосовувалася протягом первинного періоду та періоду "Економ". Процентна ставка "Стандарт" у розмірі 1,5% за 1 (один) день користування кредитом застосовувалася протягом перших двох чергових періодів. Процентна ставка "Економ" застосовувалася протягом чергових періодів, наступних після періодів, у яких застосовувалася процентна ставка "Стандарт". Комісія за надання кредиту становила 540 гривень. Неустойка становила 60 гривень за кожен день невиконання зобов`язання. Датою повернення кредиту було 10 листопада 2024 року (а.с. 14-20).
На підтвердження факту надання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 6 000 гривень шляхом перерахування на платіжну картку № НОМЕР_1 позивач надав довідку ТОВ "Універсальні платіжні рішення" (а.с. 10).
Згідно з наданою позивачем довідкою-розрахунком за кредитом заборгованість відповідача становила 19 920 гривень та складалася: із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6 000 гривень, заборгованості за відсотками в розмірі 9 300 гривень, комісії — 540 гривень, додаткової комісії — 1 080 гривень та неустойки — 3 000 гривень. Такий розмір заборгованості був визначений відповідно до умов договору за період із 10 липня 2024 року по 10 листопада 2024 року та підтверджений наданими до суду розрахунками (а.с. 11).
Крім того, встановлено, що 15 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Відділення поліції №2 (м. Радивилів) Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 16 листопада 2024 року було внесено відомості до ЄРДР під №12024181210000298 за обставинами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом укладення невідомою особою від імені ОСОБА_1 кредитного договору, зокрема, з ТОВ "Споживчий Центр" на суму 12 870 гривень (а.с. 37).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції виходив із недоведеності вимог позивача, оскільки ТОВ "Споживчий центр" належним чином не реалізовано покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доведення заявлених вимог, тоді як відповідач заперечувала факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів та повідомляла правоохоронні органи про вчинення щодо неї шахрайських дій.
Між тим, на переконання колегії суддів, аргументи автора апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення.
Так, вирішуючи питання щодо витребування доказів, про які не заявлялося до суду першої інстанції, апеляційний суд враховує як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення можливих доказів для правильного вирішення справи.
Проте позивач не довів об`єктивну неможливість звернення до місцевого суду з відповідним клопотанням з причин, що не залежали від нього, хоча сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не зволікати з цими процесуальними обов`язками до того часу, коли їм буде відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а потім вишукувати нові засоби доказування й вимагати долучити їх до апеляційної скарги чи витребувати.
Виключного та беззаперечного значення для правильного вирішення справи такі докази також не матимуть, висновків суду попередньої інстанції вони не спростовуватимуть, адже, як з`ясовано, 16 листопада 2024 року було внесено відомості до ЄРДР під №12024181210000298 за обставинами вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за фактом укладення невідомою особою від імені ОСОБА_1 кредитного договору, зокрема, з ТОВ "Споживчий Центр".
У матеріалах справи відсутня інформація щодо вчинення відповідачем дій, спрямованих на укладення договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, не доведено того факту, що своїми діями чи бездіяльністю ОСОБА_1 сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо отримання кредиту, не надано доказів отримання нею кредитних коштів, а відповідач, виявивши шахрайські дії відносно себе, повідомила правоохоронні органи про цей факт. 
Врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштам, позовні вимоги є передчасними і не можуть вважатися безспірно доведеними.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі з договору.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Однак відсутні обґрунтовані спонукання для висновку, що у відповідача виникло цивільно-правове зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий центр" залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 березня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:      Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків