Справа № 481/217/26 
Провадж.№ 2/481/321/2026
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
26.05.2026 Новобузький районний суд Миколаївської області в складі: 
головуючого судді Вжещ С.І.,
за участю секретаря Юхименко Т.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Новий Буг цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про примусове виселення,
В С Т А Н О В И В:
23.02.2026 року до Новобузького районного суду Миколаївської області звернулась позивачка ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 , у якому просила виселити ОСОБА_4 з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення; зобов`язати ОСОБА_4 звільнити зазначене житлове приміщення; стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.1993 року вона є єдиним законним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок був набутий нею за кошти, які їй надала її матір для придбання будинку. 31.10.1998 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 був зареєстрований шлюб, який на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 03.02.2022 було розірвано 06.03.2022. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у належному їй на праві приватної власності будинку без будь-яких правових підстав та без її згоди. Окрім того, згідно будинкової книги відповідач був знятий з реєстрації в даному будинку 28.06.2024. Відповідач звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на 1/2 частину зазначеного будинку. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 25.07.2025, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 17.09.2025 залишено без змін, у задоволенні його позову відмовлено. Таким чином, судом встановлено відсутність у відповідача будь-яких майнових прав на спірний житловий будинок. З метою врегулювання спору в досудовому порядку вона неодноразово направляла відповідачу письмові вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, однак відповідач відмовився виконати законні вимоги. Крім того, під час спільного проживання та після розірвання шлюбу з боку відповідача мали місце факти домашнього насильства, у зв`язку з чим вона зверталась до органів Національної поліції України та суду. Постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.07.2024 відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно неї. Поведінка відповідача створює загрозу її безпеці та порушує її право на мирне володіння майном. Фактичне проживання відповідача у будинку відбувається без правових підстав, зловживаючи правом всупереч встановленим судовим рішенням. 
За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23.02.2026 року матеріали справи передані до провадження судді Вжещ С.І.
Ухвалою судді від 26.02.2026 відкрито провадження в справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження до підготовчого судового засідання на 13.03.2026 року о 10:00 годині.
Ухвалою суду від 13.03.2026 відкладене підготовче судове засідання за клопотанням представника позивача до 07.04.2026, яке також відкладене до 27.04.2026.
11.03.2026 від представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Севастьянова М.В., на електронну адресу суду надійшов відзив, у якому останній просив відмовити в задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать нормам матеріального права. Щодо безпідставності позовних вимог зазначає, що Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що Відповідач займає житлове приміщення самовільно або без правових підстав. Фактично позовна заява містить лише загальні твердження про необхідність виселення відповідача, однак не містить доказів, які б підтверджували наявність передбачених законом підстав для застосування такого крайнього заходу, як виселення особи з житла. Відповідач проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Таке проживання не є самовільним. Відповідач проживає у зазначеному житловому приміщенні тривалий час, користується ним відкрито та з відома Позивача. Фактичні обставини справи свідчать про те, що Відповідач був вселений до житла за згодою власника, а тому не може вважатися особою, яка самовільно зайняла житлове приміщення. Отже, для виселення Відповідача необхідно встановити наявність передбачених законом підстав припинення права користування житлом, чого позивачем зроблено не було. Зміст позовної заяви свідчить про те, що Позивач просить суд виселити Відповідача без надання іншого житла. Однак така вимога може бути застосована лише у випадках, коли особа займає житлове приміщення самовільно або без будь яких правових підстав. У той же час Відповідач проживає у спірному житлі тривалий час, що виключає можливість розгляду його як особи, яка самовільно зайняла житло. Таким чином, вважає, що обраний Позивачем спосіб захисту не відповідає фактичним обставинам справи та не може бути застосований у даному випадку.
Щодо безпідставності застосування ст. 391 ЦК України та збереження права користування за ст. 156 ЖК УРСР зазначив, що Відповідач був правомірно вселений у спірний житловий будинок як член сім`ї (чоловік) власниці, проживав у ньому в період шлюбу з 1998 по 2022 рік, що Позивачем не заперечується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) сформувала сталий правовий висновок: «Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) не може бути застосоване до осіб, які правомірно вселилися у житлове приміщення». Аналогічний висновок викладено у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 ц. Відтак, застосування ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин є юридично помилковим. Позивач одночасно посилається на ст. 405 ЦК України як на підставу втрати права користування. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України: «Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Проте, у тексті самої позовної заяви Позивач власноруч підтверджує протилежне. За наявності визнаного факту постійного проживання Відповідача, правові підстави для застосування ст. 405 ЦК України об`єктивно відсутні. Факт адміністративного зняття з реєстрації (28.06.2024 р.) не є доказом не проживання та, в силу закону, не припиняє матеріального права користування. Щодо недоведеності підстав виселення за ст. 116 ЖК УРСР (відсутність складу «систематичності»). Як неодноразово наголошував Верховний Суд (зокрема, у постановах КЦС ВС від 21.12.2020 у справі № 704/81/20, від 09.02.2022 у справі № 756/11956/19), для застосування ст. 116 ЖК УРСР необхідна наявність двох умов у сукупності: 1. систематичне (два і більше разів) порушення правил співжиття; 2. застосування заходів попередження, які не дали позитивних результатів. На підтвердження своїх доводів Позивач надає лише один доказ — Постанову Новобузького районного суду Миколаївської області від 18.07.2024 р. у справі № 481/1106/24. Таким чином, матеріали справи містять підтвердження лише одного ізольованого факту притягнення до адміністративної відповідальності. Один випадок юридично не утворює ознаки «систематичності». Більше того, Позивачем не надано жодного доказу застосування до Відповідача заходів попередження або громадського впливу до моменту звернення з позовом, які б виявилися безрезультатними. Крім того зазначив, що виселення є крайнім заходом втручання у право особи на житло. Житло має особливий правовий статус і перебуває під підвищеним захистом держави. Виселення особи з житлового приміщення є найбільш суворим втручанням у право особи на житло. Проте Позивачем не доведено наявність обставин, які б давали суду підстави для застосування такого крайнього заходу. Позов фактично спрямований на позбавлення особи житла без достатніх підстав. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення є винятковим заходом, який допускається лише у випадках, прямо передбачених законом. У даній справі позивач не довів наявності обставин, які б давали підстави для такого втручання у право відповідача на житло. З огляду на це позовні вимоги не можуть бути задоволені. Підсумовуючи вищевикладене, позовна заява ґрунтується на взаємовиключних нормах права, а єдиною можливою підставою для задоволення такого позову (ст. 116 ЖК УРСР) є систематичність порушень, яка спростовується доданими до самого позову письмовими доказами. Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Позивач не довів наявності передбачених законом підстав для виселення відповідача з житлового будинку. Також зазначив, що відповідач перебуває у складному соціальному становищі, а саме, є особою з інвалідністю, що істотно впливає на його стан здоров`я, можливість повноцінно працювати та забезпечувати себе іншим житлом. Основним джерелом доходу відповідача є пенсія, значна частина якої витрачається на лікування, придбання лікарських засобів та підтримання стану здоров`я. Фактично після витрат на лікування у відповідача залишається мінімальна частина коштів, якої недостатньо для забезпечення альтернативного житла або навіть тимчасового проживання в іншому місці. Виселення Відповідача із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення в таких умовах фактично призведе до ситуації, коли особа з інвалідністю залишиться без житла та без можливості забезпечити себе іншим місцем проживання. Таке рішення матиме для Відповідача надзвичайно тяжкі наслідки, які не відповідають принципам справедливості, розумності та гуманності судового розгляду. З огляду на викладене Відповідач просить суд врахувати його стан здоров`я, соціальний статус та фактичну життєву ситуацію при вирішенні даної справи. Судове рішення у цій справі безпосередньо вплине на можливість Відповідача мати житло та підтримувати мінімально необхідні умови для існування. 
12.03.2026 представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Севастьянов М.В. подав до суду клопотання, в якому просив зупинити провадження у цивільній справі № 481/217/26 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 481/1436/25 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права користування житловим приміщенням (будинком).
Ухвалою суду від 27.04.2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Севастьянова Максима Валерійовича про зупинення провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про примусове виселення.
Ухвалою суду від 27.04.2026 року закрите підготовче провадження, а справа призначена до розгляду на 21.05.2026 о 10:00 год.
Представник позивачки адвокат Матвєєва В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позові. 
Представник відповідача адвокат Севастьянов М.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві. 
Позивачка ОСОБА_3 та Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час і місце його проведення.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходе такого висновку.
Судом встановлено, що 31 жовтня 1998 року був зареєстрований шлюб між сторонами.
За договором купівлі-продажу від 11 лютого 1993 року ОСОБА_3 придбала у приватну власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено листом КП «ММБТІ» №16 від 08.07.2024 року.
Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 лютого 2022 року у справі №481/1149/21 шлюб між сторонами розірвано. 
Згідно повідомлення адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Боровльової Ірини № 103, 28.06.2024 року ОСОБА_4 знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).
Отже відповідач почав проживати в спірному житловому будинку за згодою попереднього власника житла, так само, як і позивач з 12.10.1991 року, тобто до придбання цього будинку Позивачем (11.02.1993) та укладенням Відповідачем з нею шлюбу (31.10.1998).
Після розірвання шлюбу (03.02.2022) Відповідач перестав бути членом сім`ї Позивачки, але продовжував проживати у спірному будинку.
Нормативне обґрунтування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
15.02.2026 року втратив чинність Житловий кодекс України крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2 на підставі Закону України «Про основні засади житлової політики» № 4751-IX dsl 13/01/2026.
Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України , викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Верховний Суд у своїй постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 120/10413/22 виснував, що новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності; якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Застосування стосовно триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, допускається за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 4 статті 7 Закону «Про основні засади житлової політики» (далі Закон) особа має право побудувати, набути у власність, орендувати житло або отримати його в користування. Особа може набувати права на житло також з інших підстав, визначених законом. Особи реалізують право на житло на власний розсуд, крім обмежень, встановлених цим Законом та іншими законами України.Використання житла не за призначенням забороняється. Особи зобов`язані використовувати житло відповідно до призначення, додержуватися правил користування житловими приміщеннями, забезпечувати ефективне управління житлом та належне його утримання, ощадливо використовувати енергетичні та інші ресурси, дотримуватися правил добросусідства.
Згідно з частиною 1 статті 21 Закону право осіб на житло реалізується шляхом набуття права власності на нього (у тому числі шляхом будівництва нового житла, придбання), користування чи оренди житла, а також шляхом використання інших механізмів реалізації права на житло у межах, встановлених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 23 Закону особи можуть самостійно реалізувати право на житло шляхом отримання його у користування на підставі договору оренди. Власники житла приватного житлового фонду можуть передавати житло для проживання у ньому осіб на певний строк за плату на умовах та в порядку, визначених договором оренди та законодавством. Договори оренди житла укладаються відповідно до Цивільного кодексу України та є підставою для вселення в житло.
Згідно з частин 1, 2, 3 статті 34 Закону держава забезпечує особам належні та рівні умови для захисту права на житло в порядку і спосіб, визначені законом. Власник або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на житло відповідно до закону. Захист права на житло здійснюється особами у спосіб, визначений законодавством.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 4 статті 36 Закону житло вважається самовільно зайнятим, якщо особа вселилася до житла без належних правових підстав, відпали обставини, що були підставою для надання їй такого житла, та/або особа втратила право користування таким житлом. Вселення до житла без належних правових підстав забороняється. Самовільно зайняте житло підлягає негайному поверненню його власнику або особі, яка користується житлом на законних підставах. Фізична або юридична особа, яка самовільно зайняла житло, зобов`язана привести його у придатний для використання стан і відшкодувати завдані збитки власнику або користувачу житла.
Відповідно до ч.3 ст.7 Закону відповідальність за порушення договірних зобов`язань, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла регулюються Цивільним кодексом України, законами України «Про іпотеку», «Про житлово-комунальні послуги, іншими законодавчими актами України.
Згідно з ч.2 ст.33 Закону ніхто не може бути виселений із займаного житла або обмежений у праві користування житлом інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Забороняються виселення, переселення та відселення осіб, на яких поширюється дія цього Закону, яким відповідно до законодавства було надано житло з державного житлового фонду або житлового фонду територіальної громади і які фактично проживають у такому житлі, якщо зберігаються обставини, які були підставою для надання їм такого житла, та/або вони не втратили право на користування таким житлом, а у встановлених законом випадках - право на безоплатне отримання житла для постійного проживання або у власність, без попереднього надання таким особам (їхнім сім`ям) суб`єктами, що здійснюють виселення, переселення чи відселення, іншого житла, придатного для проживання, крім випадків, якщо виселення проводиться добровільно або на підставі рішення суду.
Виселення, переселення та відселення осіб з житла приватного житлового фонду здійснюються не інакше, ніж за рішенням суду та з підстав і в порядку, встановлених законом.
Забороняються виселення, переселення та відселення осіб, які є стороною спору про підстави їх виселення та/або їх проживання у житлі, та/або виселення з житла, - до вирішення такого спору в досудовому або судовому порядку відповідно до закону, крім визначених законом випадків відселення у зв`язку з ліквідацією наслідків аварій, пожеж, інших надзвичайних ситуацій, збройної агресії.
Будь-яких інших положень, що стосуються виселення Закон не містить.
У своєму позові позивач посилається на норми ч.4 ст.9 Житлового кодексу УРСР, які викладені аналогічно у ч.2 ст.33 Закону.
Також позивач посилається на норми ст.156 Житлового Кодексу УРСР щодо права члена сім`ї власника житла, який проживає разом з ним на користування таким житлом та гарантії права користування таким житлом у разі припинення сімейних відносин з власником. Дана норма з 15.02.2026 втратила чинність, а тому не може бути застосована до цих правовідносин.
Крім того, втратила чинність і стаття 116 Житлового Кодексу УРСР, на яку посилається позивач, яка передбачає можливість виселення особи, яка користується житловим приміщенням, при цьому, крім іншого, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання інших осіб, самовправне зайняття житлового приміщенння. Нове та натепер діюче житлове законодавство таку норму не містить, а тому вона також не може бути застосовано судом.
Позивач, звертаючись з позовом до суду 23.02.2026, тобто після втрати чинності Житловим кодексом УРСР, все ж таки застосовує до спірних правовідносин його норми. 
Разом з тим, у своєму позові ОСОБА_3 посилається і на норми Цивільного кодексу України.
Суд вважає за необхідне зазначити, що при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Зробивши таке обгрунтування по аналогічній справі № 569/4373/16-ц Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 06 листопада 2019 року вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
У цій справі виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, внаслідок яких ОСОБА_4 може позбутися такого права та стати безхатченком.
Крім того, як встановлено в судовому засіданні, Сторони разом вселились до спільного житла в 1991 році, проживали в ньому до придбання цього житла позивачем, а потім і після такого придбання; відповідач ОСОБА_4 , проживаючи однією сім`єю з позивачем до 2022 року, іншого житла не придбав та безперевно постійно проживав у спірному будинку. 
Також Відповідач є особою з інвалідністю ІІІ групи та пенсійного віку (64 роки), тому його виселення без надання іншого приміщення може призвести до виникнення негативних для нього наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, у якому він беззмінно прожив більше тридцяти років, а з урахуванням його стану здоров`я та доходів у вигляді пенсії по інвалідності та її розміру, навіть наймання житла буде надмірним тягарем, тому, на переконання суду у правовідносинах, які склались, право відповідача на житло превалює над правом власності позивача на вказаний житловий будинок.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України , згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України, стаття 5 цього Кодексу).
Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Оскільки Позивач, придбаваючи житло, знала про проживання в ньому Відповідача – який в подальшому став членом її сім`ї, та безперевно проживає в ньому більше 30 років, є особою з інвалідністю ІІІ групи, іншого житла не має, а тому набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше Позивач не виявила розумну дбайливість про інтереси Відповідача, не з`ясувала, чи відмовляється Відповідач від свого права користування жилим приміщенням, а також з урахуванням того, що ні Цивільним кодексом України, ні діючим житловим законодавством не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення, суд вважає, що позов про виселення Відповідача підлягає залишенню без задоволення.
У зв`язку з залишенням позову без задоволення, судові витрати, які понесла Позивач відносяться на його рахунок.
Керуючись ст.258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення – залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. 
У разі неподання особами, які беруть участь у справі апеляційної скарги, рішення суду набирає законної сили. 
Позивач: ОСОБА_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення виготовлений 02.06.2026 року, у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по справі № 481/24/26 в період часу з 29.05.2026 до 16:20 02.06.2026.

Суддя Вжещ С.І.