РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2026 року	Справа № 495/1395/21	
 	Номер провадження 2/495/301/2026	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого – судді Волкової Ю.Ф., 
із участю секретаря судового засідання Мартиненко Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агробізнес-2», ОСОБА_2 про визнання купівлі-продажу недійсним, витребуванням майна з чужого володіння,
встановив:
датою ухвалення судового рішення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
В провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агробізнес-2», ОСОБА_2 про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі літ, «А» площею 1005,4 кв.м, нежитлової будівлі літ. «Б» площею 507,9 кв.м, нежитлової будівлі літ. «В», площею 1297,2 кв.м, будівлі вагової літ. «Г» площею 11,3 кв.м, критого току № 3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці площею 1,760 га, укладеного 14.07.2011 між Приватним підприємством «Агробізнес-2» та ОСОБА_2 ; 
- витребування у відповідача Приватного підприємства «Агробізнес-2» на користь позивача ОСОБА_1 нерухомого майна: нежитлової будівлі літ, «А» площею 1005,4 кв.м, нежитлової будівлі літ. «Б» площею 507,9 кв.м, нежитлової будівлі літ. «В», площею 1297,2 кв.м, будівлі вагової літ. «Г» площею 11,3 кв.м, критого току № 3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці площею 1,760 га.
1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1.1. Ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 2- 4000/11, позивач з`ясувала, що 14.07.2011 ОСОБА_2 шляхом укладання договору купівлі-продажу, без згоди та відома дружини, продав майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, Приватному підприємству «Агробізнес-2», власником якого є ОСОБА_3 . ОСОБА_2 , протиправно та незаконно, без згоди позивача відчужив майно, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Отже, враховуючи вищевикладене позивач вважає, що її було протиправно позбавлено права на мирне володіння своїм майном, гарантованого нормами чинного законодавства України.
1.2. Відзив на позовну заяву відповідач не подав.
2. Рух справи у суді 
Позовну заяву подано до суду 02.03.2021.
Ухвалою від 09.03.2021 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до вимог статті 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи згідно із розпорядженням керівника апарату суду № 1962 від 27.10.2025 (у зв`язку із звільнення попереднього складу суду) вказана справа передана для розгляду головуючому судді Волковій Ю.Ф.
Ухвалою від 31.10.2025 справу було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою від 12.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.
Позивач, представник позивача у судове засідання не прибули, хоча належно повідомлені про дату, час, місце судового розгляду, про поважність причин неявки, відкладення судового розгляду не заявили. 
Відповідач або його представник також у судове засідання не прибули, хоча належно повідомлений про дату, час, місце судового розгляду, про поважність причин неявки, відкладення розгляду справи суду не заявив.
Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв`язку з неявкою всіх учасників справи (частина друга статті 247 ЦПК України).
4. Фактичні обставини справи.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18.12.1998 зареєстровано шлюб, про що у паспорті громадянина України ОСОБА_1 проставлено відповідну відмітку (копія паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 10.01.1999). 
На підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна судом встановлено, що за ПП «Агробізнес-2» зареєстровано право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (26.08.2016 на земельну ділянку з кадастровим номером 5120886600:02:009:0042 площею 1,4057га; 03.10.2011 на нежитлові будівлі, реєстраційний номер майна 29664500). 
На підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (відповідь № 2336520 від 13.02.2026) встановлено, що у власності ПП «Агробізнес-2» (код ЄДРПОУ 33467965) жодне нерухоме майно не значиться. 
На підставі відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (відповідь № 2336603 від 13.02.2026) встановлено, що майно за реєстраційним номером 29664500 (реєстр до 2013 року) за адресою АДРЕСА_1 із 02.02.2024 належить на праві власності юридичній особі СФГ «Колос» (код ЄДРПОУ 21011485).
Інших доказів на підтвердження заявлених обставин позивач суду не надав, клопотань про витребування, забезпечення доказів не заявив. 
5. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
Таким способом може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частини третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя чи співвласників договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя (іншого співвласника) має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя/співвласників, а й обмежують права іншого з подружжя/співвласників на відчуження спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя/співвласників на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя/співвласників на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя/співвласників (відчужувача) на відчуження спільного майна.
Тобто факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження нерухомим майном може бути підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя/співвласників може бути ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. Водночас підлягає встановленню добросовісність набувача за таким договором.
Отже, за приписами частини четвертої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України факт ненадання згоди одним із співвласників на розпорядження спільним майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя бути правомірним та ефективним у разі пред`явлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема шляхом визнання за позивачем права власності на частку в спірному майні.
Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зазначено про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша – третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Згідно з пунктами 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
Враховуючи викладене, витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності, є допустимим.
Отже, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивачка вважає, що її право порушено тим, що право власності зареєстроване за ПП «Агробізнес-2», то віндикаційний позов може бути належним способом захисту у випадку доведення обставин щодо першочергового права власності на спірне майно, відчуження іншим з подружжя без дозволу позивачки цього майна, спростування добросовісності набувача та належного суб`єктного складу учасників спірних правовідносин у частині витребування майна. 
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтями 81, 83 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
На підставі статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У справі, що розглядається позивач не надав суду доказів про набуття у власність її чоловіком ОСОБА_2 до серпня 2011 року на спірне нерухоме майно (нежитлової будівлі літ, «А» площею 1005,4 кв.м, нежитлової будівлі літ. «Б» площею 507,9 кв.м, нежитлової будівлі літ. «В», площею 1297,2 кв.м, будівлі вагової літ. «Г» площею 11,3 кв.м, критого току № 3, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ), зокрема правовстановлюючих документів на вказану нерухомість, власника, термін і підставу набуття права власності. 
Також суду не надано доказів на підтвердження заявлених обставин про відчуження відповідачем нерухомості без згоди позивача.
Окрім того, судом встановлено, що на момент розгляду справи спірне нерухоме майно не перебуває у власності відповідача ПП «Агробізнес-2».
У період перебування цієї справи у провадженні головуючого судді Волкової Ю.Ф. (із жовтня 2025 року по травень 2026 року) ані позивач, його представник, ані відповідач, його представник у жодне судове засідання не прибули, пояснень додаткових доказів на підтвердження або спростування заявлених обставин суду не надали. 
Вказані обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про недоведеність позивачем порушення її права власності, а відтак і необхідності у судовому захисті.
Керуючись наведеним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. 
Керуючись статтями 4, 19, 258, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд
ухвалив:
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Агробізнес-2», ОСОБА_2 про визнання купівлі-продажу недійсним, витребуванням майна з чужого володіння відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Повне найменування сторін:
позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідачі:
Приватне підприємство «Агробізнес-2», код ЄРПОУ: 33467965, місцезнаходження: вулиця Приморська, 57В, село Салгани, Білгород-Дністровський район, Одеська область;
ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .
Дата складення повного судового рішення –22.05.2026.
Суддя Ю.Ф. Волкова