ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р.  м. Київ Справа № 911/2180/25 

Розглянувши матеріали справи за позовом Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Забір`я»
Білогородської сільської ради Бучанського району
За участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду державного майна України
За участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, припинення речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки.

Суддя Карпечкін Т.П.
За участю представників:
Від прокурора: Немцев Є.Г.;
Від позивача: не з`явився;
Від відповідача 1: Кобилянський В.А., Руденко Г.Б.;
Від відповідача 2: не з`явився;
Від третьої особи 1: не з`явився;
Від третьої особи 2: не з`явився.

Обставини справи:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Забір`я», Білогородської сільської ради Бучанського району, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонду державного майна України, за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, у якій прокурор просить:
- усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного та природо-заповідного фондів шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 76437178 від 04.12.2024 із скасуванням державної реєстрації права комунальної власності Білогородської сільської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки, у тому числі права ТОВ «Забір`я» на постійне користування нею;
- усунути перешкоди у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного та природо-заповідного фондів шляхом скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.07.2025 позовну заяву заступника керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області залишено без руху.
07.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від Бучанської окружної прокуратури Київської області надійшла заява про здійснення процесуального правонаступництва.
12.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Київської області від Бучанської окружної прокуратури Київської області надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.08.2025 відкрито провадження у справі № 911/2180/25 за правилами загального позовного провадження, замінено Києво-Святошинську окружну прокуратуру Київської області її правонаступником - Бучанською окружною прокуратурою Київської області. 
В ході підготовчого провадження у справі № 911/2180/25 судові засідання відкладались з метою з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.
За наслідками підготовчого провадження у справі прокурор позовні вимоги підтримав, відповідач 1 - ТОВ «Забір`я» проти позову заперечував, відповідач 2 - Білогородська сільська рада Бучанського району позов визнав у повному обсязі. Також сторони зазначили про те, що ними повідомлено про всі відомі обставини справи, та надані суду всі наявні у них докази.
На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/2180/25 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 25.02.2026.
У судовому засіданні 25.02.2026 представники прокуратури, позивача та відповідача -Білогородської сільської ради Бучанського району позовні вимоги підтримали, представник відповідача - ТОВ «Забір`я» проти позову заперечував.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.
У зв`язку з чим, в судовому засіданні 25.02.2026 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з викладених у позові обставин, Києво-Святошинською окружною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва за досудовим розслідування кримінального провадження № 42025112200000016 від 03.03.2025, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, встановлено порушення вимог законодавства під час реєстрації права власності та права користування на об`єкти нерухомого майна державної форми власності.
Встановлено, що рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області від 27.04.2000 «Про передачу ВАТ «Забір`я» у постійне користування в межах Бобрицької сільської ради 124,8 га землі» Відкритому акціонерному товариству «Забір`я» було передано у колективну власність земельні ділянки загальною площею 763,2 га, в т.ч. в межах Бобрицької сільської ради 20,3 га, Забірської сільської ради 742,9 га; надано Відкритому акціонерному товариству «Забір`я» в постійне користування 592,2 га, в т.ч. в межах Бобрицької сільської ради – 124,8 га (водного фонду), Забірської сільської ради – 467,4 га.
Однак, рішенням Господарського суду м. Києва від 14.02.2002 у справі №1/4, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 23.12.2004, задоволено позов Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та визнано недійсним рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області від 27.04.2000 «Про передачу ВАТ «Забір`я» у постійне користування в межах Бобрицької сільської ради 124,8 га землі», а Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 124,8 га серії І-КВ №002271 від 11.01.2001 – таким, що втратив чинність.
Також встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2013 у справі № 12/116-12/21 визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального відділення Фонду Державного майна України від 02.06.1998 № 5-25-7/27 у частині передачі у приватну власність ПАТ «Забір`я» ставів, визнано за державою в особі Фонду державного майна України право власності на водні об`єкти, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський (зараз Бучанський) район, с. Бобриця, вул. Леніна (зараз Козацька), 98, а саме: став нагульний № 5 (1Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 52) став нагульний № 1 (Б) та став нагульний № 7 (2Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 53) став нагульний № 2 (Б).
На виконання постанови суду, Фондом державного майна України зареєстровано право державної власності на вищевказані об`єкти нерухомого майна, а саме: став нагульний № 5 (1Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 52) став нагульний № 1 (Б) та став нагульний № 7 (2Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 53) став нагульний № 2 (Б) на підставі рішення державного реєстратора від 19.11.2013 № 8107215 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 223022932224).
Також встановлено, що рішенням Господарського суду Київської області від 30.07.2024 у справі № 911/46/23 скасовано державну реєстрацію права власності на гідротехнічні споруди: дамба № 26, дамба № 27, кормова площадка № 23, гідроспоруда № 5, гідроспоруда № 13, гідроспоруда № 24, гідроспоруда № 25 у складі об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 2782810332080, яким зареєстровано право приватної власності ПАТ «Забір`я» на майновий комплекс в с. Бобриця Бучанського району Київської області. Витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України із незаконного володіння ТОВ «Забір`я» гідротехнічні споруди, що розташовані за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Бобриця, вул. Козацька, 98, а саме: дамба № 26, дамба № 27, кормова площадка № 23 гідроспоруда № 5, гідроспоруда № 13, гідроспоруда № 24, гідроспоруда № 25, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 2782810332080.
Рішенням Київської обласної ради VІІІ скликання № 671-21-VІІІ від 17.10.2023 «Про оголошення регіонального ландшафтного парку «Приірпіння» на території Київської області» був створений регіональний ландшафтний парк місцевого значення «Приірпіння» (далі РЛП «Приірпіння») площею 340 га, повністю розташований в межах Білогородської сільської територіальної громади.
Разом з тим встановлено, що державним реєстратором Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області 28.11.2024 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 76437178 від 04.12.2024 до Державного реєстру права власності на нерухоме майно внесено відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку із кадастровим номером 3222480601:01:042:0070.
За даними Державного реєстру права власності на нерухоме майно право власності на зазначену земельну ділянку зареєстровано за Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області, при цьому документами для державної реєстрації слугували відомості з ДЗК № 79364115 від 04.12.2024, а право постійного користування зареєстровано за ТОВ «Забір`я».
Згідно відомостей реєстраційної справи Державного реєстру права власності на нерухоме майно, право постійного користування на земельну ділянку площею 124,8757 га з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 підтверджено постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду № 7/022-08 від 30.09.2008.
Окрім цього, за даними Державного земельного кадастру документацією із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070, слугувала технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена 31.10.2024.
Однак, у Державному земельному кадастрі до заяви додана технічна документація по складанню державного акту на право постійного користування та колективної власності на землю від 04.07.2000, інша технічна документація відсутня.
Прокуратура посилається на те, що водні об`єкти: став нагульний № 5 (1Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 52) став нагульний № 1 (Б) та став нагульний № 7 (2Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 53) став нагульний № 2 (Б), майновий комплекс, до складу якого увійшли, у тому числі: дамба № 26, дамба № 27, дамба № 23 гідроспоруда № 5, гідроспоруда № 13, гідроспоруда № 24, гідроспоруда № 25, розташовані у с. Бобриця Бучанського району Київської області, які на праві власності належать державі, слід розглядати як єдиний, цілісний об`єкт разом із земельною ділянкою, яка в силу положень ст. ст. 19, 58, 59, 84, 120 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України є земельною ділянкою водного фонду, з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070.
Враховуючи, що на спірній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які належать державі, то прокуратура вважає, що власником спірної земельної ділянки є держава.
Також, згідно листа Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра № 01-12/975 від 05.05.2025 на земельній ділянці водного фонду з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 знаходиться русловий ставок на р. Бобриця (права притока р. Ірпінь, суббасейн Середнього Дніпра, район річкового басейну – р. Дніпро).
Тому, враховуючи положення п. 24-1 Перехідних положень Земельного кодексу України, п. 3 ст. 5 Водного кодексу України, р. Бобриця з каскадом великих ставків, утворених на ній, відносяться до водних об`єктів загальнодержавного значення, а спірна земельна ділянка, зайнята цими водними об`єктами – є землею державної власності, що також підтверджено інформацією, наданою Центральною геофізичною обсерваторією імені Бориса Срезневського, викладеною у листі № 991-001-1368/991-08 від 27.06.2025.
Також прокуратура вказує, що розташування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 у межах регіонального ландшафтного парку місцевого значення «Приірпіння» свідчить також про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування у постійному користуванні відповідача 1 - ТОВ «Забір`я».
Зважаючи на виявлені обставини, прокуратура у позові зазначає, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 124,8757 га з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 за Білогородською сільською радою Бучанського району Київської області та права постійного користування на цей же об`єкт за ТОВ «Забір`я», є незаконною та підлягає скасуванню.
При цьому, прокуратура вважає, що належним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України, з метою усунення перешкод, які створює відповідач 1 у користуванні та розпорядженні землями водного фонду.
Такий спосіб захисту порушеного права, на думку прокуратури, сумісний з гарантіями, встановленими ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В обґрунтування підстав для представництва прокурором інтересів держави, прокуратура зазначає, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Києво-Святошинською окружною прокуратурою до Бучанської районної державної адміністрації скеровано лист № 55-2692вих-25 від 29.04.2025 про виявлене порушення щодо неправомірної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою водного та природо-заповідного фондів, про вжиті заходи реагування для його усунення або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку. Однак, остання листом від 07.05.2025 № 01.3-28-2204-2025 повідомила про неможливість самостійно звернутися до суду із відповідним позовом.
Згодом Києво-Святошинська окружна прокуратура листом від 02.07.2025 року № 55-4464 вих-25 повідомила Бучанську районну державну адміністрацію, що до Господарського суду Київської області буде пред`явлено позовну заяву в інтересах держави в особі Бучанської районної державної (військової) адміністрації Київської області до ТОВ «Забір`я» та Білогородської сільської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки та припинення всіх зареєстрованих щодо неї речових прав і обтяжень.
В ході розгляду спору відповідач 2 – Білогородська сільська рада подала відзив, у якому позовні вимоги визнала у повному обсязі. 
Відповідач 1 – ТОВ «Забір`я» подав відзив, у якому позовні вимоги заперечив у повному обсязі. Зазначив, що прокуратура ігнорує постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-08, якою за ним визнано право постійного користування земельною ділянкою площею 124,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на якій знаходяться нагульні стави № 1 та № 2, на території Бобрицької сільської ради.
Зазначив, що рішення Господарського суду Київської області від 30.07.2024 у справі № 911/46/23 не може покладатись в основу позовних вимог, оскільки спір у відповідній справі остаточно не вирішено.
Звернув увагу, що створення регіонального ландшафтного парку згідно рішення Київської обласної ради VІІІ скликання № 671-21-VІІІ від 17.10.2023 відбулось без вилучення земель у землекористувачів, про що вказано у п.1 вказаного рішення.
Також відповідач наголосив, що закони, на які посилається прокурор, не мають зворотної сили в часі та не поширюються на відносини, що виникло до їх прийняття. 
Прокуратура подала відповідь на відзив, у якій заперечуючи доводи відповідача про визнання за ним права постійного користування спірною земельною ділянкою постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-08 прокуратура вказує, що така постанова обґрунтована наявністю у власності ВАТ «Забір`я» ставів, переданих останньому на підставі наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 02.06.1998 № 5-25-7/27, який на даний час скасований у відповідній частині, а стави повернуті у державну власність.
Також прокуратура зазначає, що у зв`язку з наявністю судового рішення Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 7/022-08 від 30.09.2008 право держави в особі Фонду державного майна України на володіння та розпорядження своїм майном не може бути фактично реалізовано.
Заперечення на відповідь на відзив від відповідачів до суду не надходили.
Позивач - Бучанська районна державна адміністрація Київської області надала пояснення щодо позову, у яких підтримала позицію прокуратури.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, надала пояснення, у яких зазначила, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 була здійснена Відділом 1 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, і тільки воно уповноважене скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд державного майна України, правом на подачу пояснень не скористалась. 
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом було встановлено наступні обставини, які є предметом доказування у справі.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно ч.ч. 3-4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18).
Отже, зазначені в позовній заяві обставини у своїй сукупності вказують на те, що прокурором дотриманий порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для представництва позивача у даній справі.
Щодо вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зі скасуванням державної реєстрації права комунальної власності з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки, у тому числі права ТОВ «Забір`я» на постійне користування нею, суд зазначає наступне.
Прокурор, стверджує, що спірна земельна ділянка із кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 відноситься до категорії земель водного фонду та належить державі в особі Бучанської районної державної адміністрації Київської області.
Водночас, згідно наявних у матеріалах справи відомостей Державного земельного кадастру та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка із кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 площею 124,8757 га, знаходиться у комунальній власності Білгородської сільської ради та відноситься до земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Законом України від 28.04.2021 № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27.05.2021, Розділ X Земельного кодексу України було доповнено пунктом 24, згідно якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються усі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, визначених у цьому пункті. 
Прокурор стверджує про віднесення спірної земельної ділянки до державної власності в силу п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», за яким у державній власності залишаються, окрім іншого, розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності.
Так, Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09.04.2025, статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою наступного змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Таким чином, даний закон встановив, що способом захисту у справах, де предметом є майно, щодо якого державними органами або органами місцевого самоврядування вчинялися дії, спрямовані на його відчуження (в тому числі у користування), в результаті яких набувачем став суб`єкт права приватної власності, є саме віндикаційний позов (ст. 387 ЦК України).
У зв`язку з наведеним за конкретних встановлених обставин та за умови витребування земельної ділянки, що має наслідком припинення відповідних речових прав на неї, одночасне скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі поновить права законного розпорядника спірної землі. Подібний за змістом висновок наведений у постанові Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 916/1517/22.
Таким чином, вимога про скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі може заявлятись як похідна саме у індикаційному позові.
Також, у постановах від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 та від 02.07.2025 у справі № 902/122/24 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про те, що навіть у разі часткового накладання спірної земельної ділянки особи, за якою зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належним способом захисту порушеного права слід вважати саме віндикаційний позов. При цьому, витребування майна із чужого незаконного володіння, як правомірний та ефективний спосіб захисту, можна застосувати виключно щодо тієї площі земельної ділянки, що накладається на землі, які обмежені у цивільному обороті, а не до всієї ділянки.
Особа, що звертається із таким позовом має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо. Тобто позивач має ідентифікувати, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для повернення якої наявні - тобто якщо така земельна ділянка накладається на землі водного фонду, які мають належати до державної власності) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Однак, заявлений у справі позов не містить обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки, яка накладається на землі водного фонду і має належати до державної власності (під водою, прибережними захисними смугами та іншими об`єктами державної власності), її меж, координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, чи інших ідентифікуючих ознак.
З долучених до позову документів, зокрема, «Відомостей про земельну ділянку», вбачається, що площа земельної ділянки становить 124,8757 га, така земельна ділянка обліковується як землі сільськогосподарського призначення і зареєстрована у комунальну власність на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 31.10.2024.
Як вбачається з пояснень відповідачів та фактичних обставин справи, відповідна земельна ділянка була сформована органом місцевого самоврядування у земельну ділянку з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070, яка охоплює єдиний масив земель, які перебували у користуванні Київського виробничого рибкомбінату с. Забір`я Києво-Святошинського району Київської області.
При цьому, з наведених у «Відомостях про земельну ділянку» відомостей про обмеження у використанні земельної ділянки (станом на момент запиту відомостей 20.03.2025), зазначено про прибережні захисні смуги 0,5437 га, 0,7738 га, 11,4673 га, 2,2076 га, тобто площею, значно меншою ніж площа земельної ділянки.
Враховуючи, що у позові та у ході розгляду спору прокуратурою та позивачем не обґрунтовано площі земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти державної власності, в тому числі водні об`єкти загальнодержавного значення, у суду відсутні підстави для висновку про пов`язаність всієї земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 площею 124,8757 га з розташованими на ній об`єктами нерухомості в розумінні ст. 120 Земельного кодексу України та належність до земель державної власності. Матеріали справи не містять обґрунтованих пояснень та доказів, на підставі яких можливо встановити частину земельної ділянки, яка може бути пов`язана зі спорудами, що перебувають у державній власності та з водними об`єктами загальнодержавного значення.
Крім того, прокуратурою та позивачем не надано пояснень та доказів щодо формування та визначення цільового призначення земельної ділянки, пов`язаної зі спорудами, що перебувають у державній власності та з водними об`єктами загальнодержавного значення, станом на момент її реєстрації у комунальну власність.
Спірна земельна ділянка від початку надавалася для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Тобто вона відносилася і відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення. Прокурором не надано доказів того, що цільове призначення цієї ділянки було змінено на землі водного фонду у встановленому порядку.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2013 у справі № 12/116-12/21, якою задоволено позов заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, ПАТ «Забір`я» визнано незаконним та скасовано наказ Регіонального відділення Фонду Державного майна України від 02.06.1998 № 5-25-7/27 у зв`язку з безпідставністю приватизації водних об`єктів, що розташовані за адресою: Київська область, Києво-Святошинський (зараз Бучанський) район, с. Бобриця, вул. Леніна (зараз Козацька), 98, а саме: став нагульний № 5 (1Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п. № 52) став нагульний № 1 (Б) та став нагульний № 7 (2Б), згідно Переліку майна до Наказу – (п.№ 53) став нагульний № 2 (Б).
При цьому, визначено, що відповідні об`єкти не можуть передаватись у приватну власність. В той же час, визначено про можливість набуття їх на праві користування і заборони набуття відповідного права користування відповідачем не встановлено. Крім того, відповідна незаконність наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України від 02.06.1998 № 5-25-7/27 пов`язана з помилкою державного органу щодо включення об`єктів до Плану приватизації.
Щодо наведених у позові зауважень щодо надання різних технічних документацій, суд зазначає, що у позові фактично заявлено дві різні за змістом вимоги: про оскарження реєстрації відповідачем 2 земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 на праві комунальної власності та оскарження реєстрації відповідачем 1 права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070.
Відповідно, для реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 у комунальну власність відповідачем 2 слугувала технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена 31.10.2024. А для реєстрації за відповідачем 1 права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070, до заяви додана технічна документація по складанню Державного акту на право постійного користування та колективної власності на землю від 04.07.2000, яким підтверджено відповідне право відповідача 1.
Згідно відомостей реєстраційної справи Державного реєстру права власності на нерухоме майно право постійного користування на земельну ділянку площею 124,8757 га з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 підтверджено постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-0, яка набрала законної сили і є чинною.
Законодавством з метою забезпечення принципу правової визначеності, встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язковими для виконання і можуть бути відмінені виключно у встановленому законодавством порядку. Піддання сумніву та переоцінка наведених у чинних судових рішеннях висновків у позапроцесуальний спосіб, в тому числі під час розгляду інших судових спорів, є неправомірною.
У зв`язку з чим, право постійного користування на земельну ділянку площею 124,8757 га з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 підтверджено постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-0, яка набрала законної сили і є чинною, тому не може піддаватись сумніву та переоцінці у непередбачений законом спосіб, зокрема, шляхом дослідження під час розгляду даного спору мотивів, з яких виходив суд при вирішенні спору у справі № 7/022-0.
Щодо посилання прокуратури та позивача на створення Регіонального ландшафтного парку місцевого значення «Приірпіння» та входження до його території спірної земельної ділянки, суд зазначає, що відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні.
Частиною третьою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
При цьому, чинне законодавство встановлює обмеження у видах діяльності на території земель природно-заповідного фонду та у спорудженні об`єктів нерухомості, однак не містить заборони перебування та передачі відповідних земель у користування. Прокуратурою та позивачем не обґрунтовано, яка саме діяльність відповідача негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. 
Крім того, створення Регіонального ландшафтного парку місцевого значення «Приірпіння» не передбачало вилучення земельних ділянок у землекористувачів.
За наведених обставин, твердження прокуратури про незаконність чи неможливість перебування спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 у користуванні відповідача ТОВ «Забір`я» безпідставні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17).
Позов у справі подано прокуратурою саме щодо усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України), як негаторний.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. 
Однак, прокуратурою та позивачем не обґрунтовано та не доведено належності спірної земельної ділянки до державної власності, зокрема, формування відповідної земельної ділянки та встановлення її цільового призначення. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати позивача законним власником спірної земельної ділянки.
Визнання за позивачем права державної власності на спірну земельну ділянку у межах заявлених у справі позовних вимог, тим більше у негаторному позові (який передбачає дійсне та оформлене в установленому порядку право власності), не можливе. У межах заявленого прокурором негаторного позову суд позбавлений можливості вирішувати спір про право власності на землю.
Так, звернутися з негаторним позовом може лише власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 924/1220/17.
Отже, негаторний позов вимагає безумовного підтвердження позивачем наявності у нього титулу власника (володільця), якому створено перешкоди у користуванні чи розпорядженні його майном, за відсутності спору про право власності на таке майно. 
Водночас, у даній справі ані прокурором, ані іншими учасниками процесу не було надано доказів того, що вказана земельна ділянка на момент розгляду справи відноситься до земель державної власності, а з огляду на позицію відповідача, питання щодо права власності на неї є спірним.
У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Досліджуючи питання застосування норми ст. 391 ЦК України Верховний Суд у постанові від 13.09.2022 року у справі № 910/9727/21 зазначив, що негаторний позов спрямований на усунення порушень прав власника (титульного володільця), які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
У досліджених судом матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного земельного кадастру, згідно якої спірна земельна ділянка зареєстрована на праві комунальної власності за Білогородською сільською радою Бучанського району.
Прокурор посилається на необхідність застосування в даному випадку саме негаторного позову у зв`язку із обмеженою оборотоздатністю земельних ділянок водного та природо-заповітного фонду.
Однак, постанови Верховного Суду, на які посилається прокурор, стосуються питань набуття земельних ділянок у приватну власність і саме в контексті неможливості виникнення приватної власності на землі водного фонду Верховний Суд констатує, що позовну вимогу про її витребування з приватної власності слід розглядати як негаторний позов, оскільки нового (приватного) власника таких земель бути не може.
Водночас, у даній справі спірна земельна ділянка може перебувати як у комунальній, так і у державній власності, навіть за умови віднесення її до земель водного чи природо-заповітного фонду, тому посилання прокурора на доцільність заявлення саме негаторного позову суд вважає необґрунтованими та такими, що не враховують можливості переходу прав на спірну земельну ділянку до комунальної власності.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, що відображена, зокрема, у справі № 359/3373/16-ц, де Велика Палата Верховного Суду нагадала свої висновки про те, що вимоги про повернення земель слід розглядати як негаторний позов лише в тому випадку, коли розташування таких земель вказує на неможливість виникнення нового володільця. З оглядну на те, що у справі спірні земельні ділянки відносились до земель лісогосподарського призначення, їх передача у приватну власність була цілком можливою, тому Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок, що в таких випадках саме вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає також з постанов Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, є метою саме віндикаційного позову. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (див. наприклад, пункт 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).
Таким чином, обраний прокуратурою спосіб захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні Бучанською районною державною адміністрацією Київської області права користування та розпорядження земельною ділянкою водного та природо-заповідного фондів шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 76437178 від 04.12.2024 із скасуванням державної реєстрації права комунальної власності Білогородської сільської ради на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки, у тому числі права ТОВ «Забір`я» на постійне користування нею, не відповідає наведеному у позові порушеному праву.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18.
Обрання прокурором (позивачем) неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.
Щодо права постійного користування відповідачем ТОВ «Забір`я» спірною земельною ділянкою слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим комітетом Києво-Святошинської районної ради у 1977 році Київському виробничому рибкомбінату с. Забір`я Києво-Святошинського району Київської області було передано у безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку площею 1617,9 га для сільськогосподарського використання, що підтверджується Державним актом на право користування землею серії Б №025457, копія якого міститься в матеріалах справи.
Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-08 установлено, що 03.12.1996 шляхом роз`єднання (виділу) Київського виробничого рибкомбінату створено Державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство «Забір`я».
13.05.1997 Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області наказом № 2/22-ВП було прийнято рішення щодо приватизації Державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Забір`я».
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області № 5-25-7/27 від 02.06.1998 Державне виробниче сільськогосподарське рибоводне підприємство «Забір`я» було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Забір`я» та затверджено статут ВАТ «Забір`я».
Отже, відповідач є правонаступником приватизованого Державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Забір`я».
Як у статті 27 ЗК України 1991 року, так і статті 141 ЗК України 2002 року, наведено вичерпний перелік підстав припинення права постійного землекористування, зокрема припинення діяльності підприємства.
За змістом підпункту 3 частини 1 статті 27 ЗК України 1991 року та підпункту «в» частини 1 статті 141 ЗК України 2002 року припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення установи допускається лише у випадку, коли припинення останньої виключає правонаступництво.
Тобто, коли відбувається припинення юридичної особи без правонаступництва, то у такому випадку виникають підстави для припинення права користування земельною ділянкою. У разі ж реорганізації особи, зміни її організаційно-правової форми чи назви, підстави для припинення права користування земельною ділянкою не виникають (постанови Верховного Суду від 15.11.2021 у справі № 906/620/19, від 31.08.2023 року у справі № 911/3076/21).
Зміна організаційно-правової форми Державного виробничого сільськогосподарського рибоводного підприємства «Забір`я» у процедурі приватизації не мала наслідком припинення його діяльності, а мала таким наслідком його реорганізацію (з перереєстрацією) з набуттям правонаступником - ВАТ «Забір`я» прав та обов`язків приватизованого державного підприємства (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 31.08.2023 у справі № 911/3076/21).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК (справа про постійне користування земельними ділянками) вказав, що стаття 92 ЗК не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках. Раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними та підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб (Постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 № 449 (чинна до 23.07.2013). При цьому обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, передбачений пунктом 6 «Перехідних положень» ЗК, визнано неконституційним.
Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.
Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 ЗК, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 цього Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою (постанова Верховного Суду від 11.03.2020 у справі № 907/475/17).
Тобто, незалежно від того, які рішення приймались щодо надання спірної земельної ділянки у постійне користування ВАТ «Забір`я» чи ТОВ «Забір`я», останнє має право користуватися нею на підставі Державного акту на право користування землею серії Б № 025457, як правонаступник Київського виробничого рибкомбінату с. Забір`я Києво-Святошинського району Київської області, за відсутності будь-яких рішень від нинішнього власника землі.
Крім того, право постійного користування земельною ділянкою площею 124,8 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на якій знаходяться нагульні стави № 1 та № 2, на території Бобрицької сільської ради визнано за відповідачем постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 30.09.2008 у справі № 7/022-08.
Суд наголошує, що рішення Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 7/022-08 від 30.09.2008 набрало законної сили та є обов`язковим для виконання. Незгода прокурора із вказаним рішенням не може бути виражена у позовній заяві, а суд під час розгляду цієї справи позбавлений можливості оцінювати законність чи обґрунтованість такого рішення, у зв`язку з чим суд критично оцінює доводи прокурора та позивача в частині незгоди із цим рішенням суду.
Також, суд погоджується з доводами ТОВ «Забір`я» про те, що створення регіонального ландшафтного парку згідно рішення Київської обласної ради VІІІ скликання № 671-21-VІІІ від 17.10.2023 відбулось без вилучення земель у землекористувачів, про що вказано у п.1 вказаного рішення, тому таке рішення саме по собі не може припиняти право відповідача на користування землею.
Таким чином, суд відхиляє доводи позивача і прокурора про відсутність у відповідача права постійного користування спірною землею.
Щодо вимоги прокурора про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини 13 статті 79-1 ЗК України, частини 10 статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.
Отже, законодавець напряму пов`язує можливість скасування державної реєстрації земельної ділянки з обставиною установлення незаконності такої державної реєстрації, чого у даній справі установлено не було.
Крім того, у постанові від 05 грудня 2018 року Велика Палата підкреслила, що після правових позиції, висловлених у справах № 823/2042/16, особа може оскаржувати державну реєстрацію без пред`явлення майнових вимог тільки у випадку, якщо рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав позивача, а не іншої особи.
Враховуючи, що прокурором не заявлено майнових вимог щодо спірної земельної ділянки, а оскаржувана прокурором державна реєстрація не стосувалось реєстрації прав позивача, позовна вимога про скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3222480601:01:042:0070 прокурора не підлягає задоволенню.
До того ж, як суд уже зазначав вище, право на заявлення подібних вимог в межах негаторного позову належить лише власнику або володільцю земельної ділянки, тоді як доказів належності спірної земельної ділянки позивачу матеріали справи не містять. 
Згідно зі ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Окрім того, господарський суд, при вирішенні даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду щодо відсутності достатніх підстав для задоволення позовних вимог, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені, відповідачем спростовані, тому задоволенню не підлягають в повному обсязі.
Оскільки за наслідками розгляду спору позовні вимоги відхилені, понесені прокуратурою витрати на сплату судового збору відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 04.05.2026.

Суддя Т.П. Карпечкін