ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3797/26 Справа № 176/4827/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Крамар О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Крамар О.М., повний текст складно 07.01.2026 року), -
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулось до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача на їх користь заборгованість договором № 0968813059 від 21.10.2019 року у розмірі 45 073,30 грн., а також судових витрат на сплату судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та понесених витрат на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.
Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задоволено: стягнуто із  ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за Договором № 0968813059 від 21.10.2019 у розмірі 45 073,30 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.
Із вказаним рішенням суду не погодилась  ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та не з`ясування всіх обставин справи.
Зокрема зазначала, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки кредитний договір було укладено 21.10.2019 року, а із позовом товариство звернулось 01.12. 2025 року. Крім того звертала увагу, що заборгованість за стягнутими відсотками у 12 разів перевищує суму тіла кредиту, матеріали справи не містять первинну бухгалтерську документацію, яка б підтверджувала деталізований розрахунок заборгованості. Також вважала стягнуті судом витрати на правову допомогу не співмірними із сумою боргу та складністю справи.
Враховуючи наведене просила скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності. 
Подане  ОСОБА_1 клопотання про доповнення до апеляційної скарги ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2026 року повернуто відповідачці у зв`язку із порушенням строків їх подачі встановлених ст. 364 ЦПК України.
ТОВ «Коллект Центр» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зокрема зазначає, що ним належними та допустимими доказами доведено факт укладення кредитного договору та отримання відповідачкою кредитних коштів, які вона не повернула у зв`язку із чим утворилась заборгованість, право вимоги на яку перейшло до позивача, як нового кредитора. На підтвердження розміру заборгованості позивач надав розрахунок заборгованості в якому відображено порядок її нарахування та який не спростовано відповідачем, зокрема не надано свого контро рахунку. Також зазначав, що відсотки н6араховувались відповідачці у відповідності до умов договору та в рамках трирічного строку дії договору. З приводу строку позовної давності зазначав, що позивач його не пропустив, оскільки строки позовної давності продовжено на строк дії карантину та воєнного стану. Також зазначає, що саме неправомірні дії відповідача щодо не повернення кредитних коштів стали причиною звернення до суду із позовом, а тому у разі задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються лише на відповідача.
Також у відзиві на апеляційну скаргу було заявлено клопотання про поновлення строку для долучення до матеріалів справи додаткових доказів
Крім того разом із відзивом на апеляційну скаргу позивачем надано суду клопотання про розгляд справи із викликом сторін з метою надання можливості сторонам надати додаткові пояснення по суті справи.
ОСОБА_1 подано заперечення на відзив на апеляційну скаргу, в яких вона наголошувала, що не оспорює дійсність кредитного договору як правочину, а заперечує проти недоведеності факту надання їй грошових коштів, відсутності належних доказів переходу права вимоги та незаконності розрахунку заборгованості, який не відповідає умовам договору та вимогам чинного законодавства, зокрема у звязку із нарахуванням відсотків поза межами 30 денного строку дії кредитного догвоору. Також зазначає, що позивач не довів перехід до нього право вимоги за кредитним договором, оскільки не надав документів які б підтверджували фактичне здійснення оплати за договорами факторингу. З приводу строку позовної давності звертає увагу на те, що в ЦК України були внесені зміни, якими виключено положення щодо продовження строків позовної давності на час дії воєнного стану. Також вважає, що є підстави для відмови у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу або їх зменшення до мінімального розумного розміру, через малозначність спору, шаблонний характер підготовлених документів та очевидну неспівмірність витрат із ціною позову. Крім того заперечувала проти клопотання позивач про долучення додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду справи без відповідних поважних причин.
У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Заявляючи клопотання про долучення доказів позивачем не заначено які саме докази він просить долучити до матеріалів справи та причини їх не подання до суду першої інстанції. Також суду наголошує, що розгляд справи проходить у рамках спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а тому суд переглядає справу за наявними в матеріалах справи доказами і тільки у виключних випадках має право прийняти чи витребувати нові.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 45 073,30 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 328х30 =99 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене підстав для задоволення клопотання позивача про розгляд справи із викликом сторін, у суду апеляційної інстанції не має
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 21.10.2019 р. між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 /позичальник та/або відповідач/ укладено Договір № 0968813059 /Договір/, згідно з умовами якого Товариство надало позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту /кредит/ для власних потреб на умовах цього Договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту за умовами програми «Pozichka» /Правила/, які є невід`ємною частиною Договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим Договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором.
Відповідно до умов Договору позики перший Фінансовий кредит (транш) надається Позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної Позичальником Заявки-Анкети, яка є невід`ємною частиною даного Договору позики.
Другий, третій, четвертий та наступний фінансовий кредит (транш) надається Позичальнику на підставі заповненої та особисто підписаної Позичальником Заявки - Анкети, які є невід`ємною частиною даного Договору.
Відповідно до п.1.2. кредит надається у вигляді відновлюваної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії Договору – 36 календарних місяцяв з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонами у Додатку № 1 та Долдатку № 2 до Договору – при наданні /отриманні/ першого траншу кредиту та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору – при наданні /отриманні/ другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов Договору: Додатку № 1 та Додутку № 2 до Договору – при наданні /отриманні/ першого траншу кредиту та Додатку № 3 та Додатку № 4 до Договору – при наданні /отриманні/ другого та наступних траншів кредиту.
Відповідно до п.1.5. загальний (максимальний) розмір кредитної лінії 20 000 грн.
Відповідно до п. 1.6. в рамках дії данного Договору Сторони погодили наступні згальні умови. 
До умов даного Договору застосовується фіксована процентна ставка. Порядок обчислення процентної ставки встановлюється цим пунктом Договору та Правилами. Максимальний строк (кількість календарних днів користування кредитом /траншем/) – 30 календарних днів. Діючий ліміт (сума) кредиту /в національній валюті/ - 20 000.00 грн. Максимальна відсоткова ставка, нараховується за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості – 1,75%. Розмір відсотків за один день користування кредитом /траншем/ та річна відсоткова ставка визначаються Сторонами у Додатку № 1 та Додатку № 2 до Договору – при наданні /отриманні/ першого траншу кредиту, та Долдатку № 3 та Додатку № 4 до Договору – при наданні /отриманні/ другого та наступних траншів кредиту. Відсотки за користування поточним кредитом /траншем/ нараховується за один календарний день від фактичної суми грошових коштів, які Позичальник зобов`язується повернути Товариству в рамках наданого кредиту /траншу/ в день такого нарахування.
Відповідно до п.1.7. Протягом 36 календарних місяців з дня укладення Договору позичальнику надається право користуватися кредитними коштами, які позичальник зобов`язаний повернути Товариству в рамках надання кредиту на умовах Договоу та Правил.
Відповідно до п.1.9. Дія цього Договору вважається продовженою на наступні 36 календарних місяців, якщо до закінчення строку дії Договору жодна із Сторін письмово не повідомила іншу Сторону про його зупинення у зв`язку з закінченням строку дії Договору. Дія цього Договору може бути достроково припинена за ініціативою будь-якої із Сторін шляхом письмового повідомлення іншої Сторони та при умові відсутності зобов`язань між Сторонами.
Відповідно до п. 1.10.2. Максимальна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 638,75%.
Відповідно до п. 1.11. За продовження/зміну строку дії користування поточним кредитом /траншем/, позичальником сплачуються наховані відсотки /у разі наявності, штрафні санкції/ за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту.
Договір позики укладено в електронній формі, шляхом підписання електронним підписом Відповідача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. З, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205 Цивільного Кодексу України), в якості аналога власноручного підпису Позичальника.
Відповідно до умов Договору позики Кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20000.0 грн., в межах строку дії Договору - 36 календарних місяців з дня підписання Договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту, не пізніше строку користування траншем, визначеного Сторонами.
Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається Сторонами відповідно до умов Договору.
Всі інші умови які визначають порядок і умови надання ТОВ «Інфінанс» грошових коштів у позику на умовах фінансового кредиту, права та обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладання та належного виконання умов Договору та Електронного договору, а також регулюють відносини, що виникають між Товариством і Позичальником викладені у правилах, з якими ознайомився Позичальник до укладення Договору, та які є невід`ємною частиною Договору (Оферти та Акцепту Оферти).
Генерація і надсилання одноразового ідентифікатора, використаного для підписання Заявки і, відповідно, укладення Договору здійснюється наступним чином: клієнт на веб-сайті натискає відповідну кнопку для підписання заявки/договору, силами програмного забезпечення генерується одноразовий ідентифікатор ключа для підписання, доступу до якого працівники товариства не мають. Вказаний ключ автоматично через АРІ-сервіс надсилається на телефонний номер Клієнта, верифікований в його Особистому кабінеті на сайті. Для цього використовуються послуги оператора СМС-відправлень. Після введення Клієнтом згенерованого ключа у відповідне поле для підписання, програма звіряє згенерований та введений ключі, і у випадку їх співпадіння заявка/договір вважаються підписаними.
Пропозиція (Оферта) на отримання 1 траншу згідно Заявки-анкети № 2628787558 від 19.12.2019 року в рамках Договору про надання позики №0968813059 від 21.10.2019 року підписано Позичальником 21.10.2019 , електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС- повідомлення на телефонний номер зазначений Позичальником в особистому кабінеті на сайті Кредитодавця.
Згідно з копією листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.09.2025 р. №4154_25908142728, товариство на підставі договору на переказ коштів ФК-П-17/08-04 від 03.08.2017, перерахувало кошти від ТОВ «Інфінанс» на платіжну картку клієнта 19.12.2019 р. о 09:30 год на суму 3 340 грн., маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 44960733, призначення платежу: зарахування 3 340 грн на картку НОМЕР_1 .
Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором №0968813059 заборгованість ОСОБА_1 станом на 14.07.2021 року складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 340 грн. та заборгованості за відсотками 33 550,30 грн.. 
14.07.2021 р. було укладено договір № 14-07/21 відповідно до ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 0968813059.
З реєстру боржників до договору факторингу № 14-07/2021 від 14 липня 2021 року вбачається, що, зокрема, відступлено право вимоги за договором позики № № 0968813059 від 21.10.2019 року, який укладено з ОСОБА_1 у загальному розмірі 36 890,30 грн. з яких 3 340 грн. – сума виданого кредиту, 33 550,30 грн. заборгованість за процентами. Також на підтвердження переходу права вимоги за договором факторингу від 14.07.2021 року позивачем надано підписаний сторонами договору акт приймання-передавання реєстру боржників та платіжне доручення від 14 липня 2021 року про оплату договору відступлення права вимоги №14-07/21.
З розрахунку заборгованості за кредитним договором №0968813059 заборгованість ОСОБА_1 станом 10.01.2023 року складає 64 011,10 грн. з яких 3 340 грн. – заборгованість по основній сумі кредиту, 60 671,10 грн. (33 550,30+27 120,80) - заборгованість за відсотками. При цьому відсотки у розмірі 60 671,10 грн. нараховувались з 14.07.2021 року по 20.10.2022 року. 
У подальшому 10.01.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» в тому числі за договором позики №0968813059 від 21.10.2019 року, що укладений з ОСОБА_1 .
З реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року вбачається, що відступлено право вимоги за договором позики №0968813059 від 21.10.2019 року, укладеним із ОСОБА_1 на загальну суму 64 011,1 грн. з яких 3 340 грн. – сума виданого кредиту, 60 671,1 грн. заборгованість за процентами
Звертаючись до суду із позовом ТОВ «Коллект центр», що враховуючи принцип розумності та співмірності просить стягнути з ОСОБА_1 на їх користь як нового кредитора 45 073 грн. з яких 3 340 грн. – тіло, 41 733,30 грн. - відсотки 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору, що підтверджується відповідними доказами, які додані до позовної заяви. У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість за кредитним договором, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Коллект Центр», як нового кредитора.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідачка фактично не оспорює підписання кредитного договору №0968813059 в електронному вигляді, однак наголошує на тому що позивачем не доведено перерахування первісним кредитором їй грошових коштів, незаконність нарахування відсотків поза межами строку дії договору, недоведеність переходу до позивача права вимоги за кредитним договором, а також подачу позову із пропуском строку позовної давності.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитні кошти за вказаним вище договором №0968813059 надавались ОСОБА_1 в безготівковій формі на реквізити банківської карти вказаної клієнтом в особисто підписаному договорі та були отримані відповідачем, що підтверджується матеріалами справи, зокрема як встановлено вище довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 08.09.2025 р. №4154_25908142728.
При цьому оскільки ТОВ «Інфінанс», ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» не є банківськими установами, а мають статус фінансових установ, які здійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, без відкриття рахунку, тому не можуть надати первинні банківські документи, а відтак надані суду розрахунки та довідки про зарахування коштів, колегія суддів вважає належним та допустимим доказами отримання кредитних коштів та порядку нарахування такої заборгованості.
З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про доведеність факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів за договором №0968813059 у розмірі 3 340 грн.та невиконання в повному обсязі позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, позичених в борг коштів та наявності у відповідача боргових зобов`язань перед цією фінансовою установою.
Що ж стосується самого розміру заборгованості позичальника та її складових слід звернути увагу на наступне.
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою відповідачка наголошувала на тому, що відсотки були нараховані поза межами 30 строку дії договору, однак вказане твердження не відповідає обставинам справи, зокрема відповідно до умов договору строк користування кредитом становить 30 днів, однак строк дії договору від 21 жовтня 2019 року складає 3 роки. Із наданих позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що відсотки нараховувались позичальнику до 20 жовтня 2022 року включно, тобто в межах строку погодженого сторонами трирічного строку дії договору. 
Однак суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що нараховані у відповідності до умов договору позики проценти у розмірі 41 733,30 грн. більш ніж у 12 разів перевищує розмір фактично отриманих позичальником коштів у розмірі 3 340 грн..
Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана сума відсотків 41 733,30 грн. з огляду на сам розмір позики 3 340 грн є явно завищеною, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла до висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 41 733,30 грн. не є співмірною сумі кредиту у 3 340 грн. за договором №0968813059, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність зменшення розмір процентів за вказаним договором до 5 000 грн.
При цьому слід наголосити, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Інфінанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому на думку суду апеляційної інстанції, укладення ОСОБА_1 договору №0968813059 від 21.10.2019 р. перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.
На зазначене суд першої інстанції не звернув увагу та прийшов до помилкових висновків про стягнення заборгованості за відсотками у повному обсязі.
З приводу доводів апелянта про недоведеність переходу права вимоги за договором позики від 21.10.2019 року до позивача суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (Постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
На підтвердження переходу права вимоги до відповідача за договором позики від 21.10.2019 року ТОВ «Коллект Центр» надано копії наступних документів: договору факторингу № 14-07/2021 від 14 липня 2021 року із реєстром боржників, акт приймання-передавання реєстру боржників та платіжне доручення від 14 липня 2021 року; договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 року, реєстру боржників до нього та акту приймання-передачі реєстру боржників.
Доказів того, що договори № 14-07/2021 укладений між ТОВ "Інфінанс" та ТОВ «Вердикт Капітал», а також № 10-01/2023 укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» визнані недійсними суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «Коллект Центр» набуло статус нового кредитора за договором №0968813059 від 21.10.2019 року.
При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п. 5.2 Договору № 10-01/2023 права вимоги вважаються відступленими (переданими) Первісним кредитором та набутими (прийнятими) Новим кредитором . в день належного підписання Сторонами Акту приймання передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (Додаток №4) 
Враховуючи наведене колегія суддів приходить висновку, що надані позивачем договори факторингу та реєстри права вимоги та квитанції є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, слід звернути увагу на наступне.
Відповідно до положень ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30.06.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Разом з тим, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який Указами Президента України неодноразово продовжувався.
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 № 2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Із 4 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX, яким виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Таким чином, у період з 02 квітня 2020 року по 04 вересня 2025 року строки позовної давності були зупинені.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Таким чином, з огляду на те, що з 02.04.2020 року набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на усій території України, а також те що 04 вересня 2025 року положення про зупинення строку позовної давності на час дії воєнного стану виключено з ЦК України, а позивач звернувся із даним позовом у грудня 2025 року, тому трирічний строк позовної давності з урахуванням положень ст. 263 ЦК України щодо зупинення перебігу такого строку, у даній справі позивачем не пропущено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року підлягає зміні в частині загального розміру стягнутої заборгованості, зокрема за договором №0968813059 з 45 073,50 грн. на 8 340 грн., яка складається із тіла кредиту – 3 340 грн. та відсотків за користування кредитом – 5 000 грн.
Щодо вимог апеляційної скарги з приводу розміру витрат на правову допомогу, стягнутих судом першої інстанції у розмірі 16 000 грн. слід зазначити наступне.
Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 16 000 грн.
На підтвердження надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції до позову додано договором №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 р., укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським обєднанням «Лігал Ассістанс», згідно якого Клієнт доручає, а Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (а. с. 55-57); прайс листом Адвокатського обєднання «Лігал Ассістанс», затверджений рішенням загальних зборів № 01-11/2023 від 01.11.2023 р. на адвокатські послуги (а. с. 59); заявкою на надання юридичної допомоги №1529 від 01.10.2025 р., укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс», згідно якої погодили надання правових (юридичних) послуг Адвокатським обєднанням Клієнту по супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), договір № 0968813059 на загальну суму 16 000,00 грн. (а. с. 60); витягом з Акту № 15 про надання юридичної допомоги від 31.10.2025 р. між Клієнтом – ТОВ «Коллект Центр та Адвокатським обєднанням «Лігал Ассістанс», згідно якого погодили надання наступних правових послуг Адвокатським об`єднанням Клієнту у відповідності до Заявок на надання юридичної допомоги щодо примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), договір № 0968813059 на загальну суму 16 000,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (див.: пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідачки на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 3 000 грн. А таким чином рішення суду першої інстанції від 07 січня 2026 року підлягає зміні в частині розміру стягнутої з відповідача правової допомоги з 16 000 грн на 3 000 грн.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позовні вимоги ТОВ «Коллект центр» підлягають частковому задоволенню (19%), як і вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 (81%), тому розмір сплаченого ними судового збору у судах першої та апеляційної інстанції підлягають пропорційному взаємозарахуванню. Таким чином з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 482,96 грн. (2 943,22-460,26). Відповідно рішення суду першої інстанції від 07 січня 2026 року частині стягнутих з відповідача витрат зі сплати судового збору підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення на його користь з позивача 2 482,96 грн.
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 45 073,30 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 141, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року змінити в частині розміру стягнутого з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованості за Договором № 0968813059 від 21.10.2019 р. із «45 073,30 грн.» на «8 340,00 грн.», а також розміру по понесених витрат на правову допомогу із «16 000,00 грн.» на «3 000,00 грн.» 
Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року в частині стягнутого з  ОСОБА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судового збору у розмірі 2 422,40 грн., скасувати.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (код ЄДРПОУ 44276926) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 )судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 482,96 грн.
В іншій частині залишити рішення без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Л.Н. Никифоряк