ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року
м. Київ

справа № 363/1909/25
провадження № 61-16050св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 
третя особа - Вишгородська міська рада,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Філатовою Тетяною Миколаївною, на постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця»), в якому просила:

визнати протиправною бездіяльність АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» щодо неподання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади;
зобов`язати АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Українська залізниця» подати клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 25 жовтня 2012 року № 248 та листа Міністерства інфраструктури України від 11 червня 2013 року її включено до Реєстру осіб, що мають право на приватизацію. 
Зазначала, що неодноразово зверталася з відповідними заявами до відповідача, однак АТ «Укрзалізниця» не вчиняє реальних дій для подальшої передачі квартири у комунальну власність, а надані ним відповіді є формальними та не підтверджують вжиття конкретних заходів для реалізації її права на приватизацію.
Посилаючись на те, що внаслідок бездіяльності відповідача вона позбавлена можливості реалізувати своє законне право на приватизацію житла, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року у складі судді Чіркова Г. Є. позов задоволено. 
Визнано протиправною бездіяльність АТ «Українська залізниця» щодо неподання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади.
Зобов`язано АТ «Українська залізниця» подати клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади згідно частиною дев`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з метою подальшого здійснення приватизації цієї квартири. 
Стягнуто з АТ «Українська Залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 18 000,00 грн, усього 19 211,20 грн.
Рішення суду першої інстанції аргументовано тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, не здійснивши передбачених законом дій із передачі спірної квартири до комунальної власності після визначення в листуванні з позивачкою свого обов`язку щодо цього, що є необхідною умовою реалізації права останньої на приватизацію, у зв`язку з чим визнав таку бездіяльність АТ «Українська залізниця» протиправною та зобов`язав відповідача подати клопотання про надання згоди на передачу квартири, в якій проживає позивач, в комунальну власність з метою подальшої її приватизації.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Апеляційний суд виходив із того, що частиною другою статті 5 Закону України «Про залізничний транспорт» встановлено, що АТ «Укрзалізниця» не може відчужувати, передавати в користування, оренду, лізинг, концесію, управління, заставу, вносити до статутного (складеного) капіталу суб`єктів господарювання майно, що є державною власністю та передано АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання, а також вчиняти інші правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. АТ «Укрзалізниця» не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним чи фізичним особам, крім випадків, передбачених законом. Квартира АДРЕСА_1 є майном державної форми власності, що закріплене за АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
19 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Філатова Т. М. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15 та у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 766/10669/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що листом Міністерства інфраструктури України від 11 червня 2013 року погоджено приватизацію квартир, наданих працівникам апарату АТ «Укрзалізниця».
Пункт 1 Порядку розпорядження майном АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 1054, визначає механізм списання майна, зазначеного в частин першій статті 10 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», а також списання відчуження, передачі в користування, оренду, концесію майна, внесеного до статутного капіталу АТ «Українська залізниця» та майна, набутого товариством.
Відповідач у листах від 05 серпня 2024 року, 17 січня 2025 року та 28 лютого 2025 року підтвердив, що спірна квартира перебуває в господарському віданні, набуття у власність АТ «Українська залізниця» цієї квартирі підтверджується також актом приймання-передачі квартири до договору купівлі продажу квартири від 20 червня 2012 року та витягом про державну реєстрацію прав від 09 серпня 2012 року, форма власності - державна, власник - Державна адміністрація залізничного транспорту України.
AT «Укрзалізниця» є балансоутримувачем нерухомого майна, отже саме за його ініціативи можуть прийматися рішення щодо ініціювання передачі об`єкта житлового фонду у комунальну власність за згодою відповідних міських рад.
Вірними є висновки суду першої інстанції, що внаслідок утворення нового підприємства - AT «Укрзалізниця» як правонаступника усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України (пункт 2 Статуту), зобов`язання перед працівниками щодо реалізації їхнього права на приватизацію житла не припинилося, оскільки відсутність у структурі підприємства органу приватизації не є підставою для ігнорування обов`язку, встановленого законом; чинне законодавство не лише дозволяє, а й прямо передбачає правову підставу для передачі таких квартир, які підлягають приватизації за відсутності на підприємстві органів приватизації; право особи на приватизацію квартири відомчого житлового фонду, яке виникло у зв`язку з набуттям статусу наймача відповідного житла, породжує в особи право легітимного очікування на те, що уповноважені органи вчинять необхідні дії для реалізації цього права відповідно до закону; у позивачки, яка ще у 2012 році виявила намір приватизувати квартиру, виникло законне право легітимного очікування, а у відповідача - обов`язок вчинити дії, спрямовані на забезпечення реалізації цього права, зокрема ініціювати передачу житла у комунальну власність для подальшої приватизації відповідно до вимог статті 4-1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Апеляційний суд безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
Доводи інших учасників справи
Представник АТ «Укрзалізниця» - Волощенко Н. В. подала відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм процесуального права, є законним та обґрунтованим.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2026 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року.
Відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу № 363/1909/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська Залізниця», третя особа - Вишгородська міська рада про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Матеріали справи № 363/1909/25 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 травня 2026 року справу № 363/1909/25 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що з 21 грудня 2012 року ОСОБА_1 зареєстрована і постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 09 серпня 2012 року №35110375, акта приймання-передачі квартири до договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2012 року, технічного паспорту Комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», виготовленого у 2011 році, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 травня 2025 року Державна адміністрація залізничного транспорту України на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2012 року, зареєстрованого за №1505, є власником квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом державної власності.
Рішенням Вишгородської міської ради від 25 жовтня 2012 року № 248 затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету апарату АТ «Українська залізниця» про надання житлової площі та ордера ОСОБА_1 заступнику начальника управління - начальнику відділу Головного управління капітальних вкладень Укрзалізниці на однокімнатну кв. АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з протоколу № 13 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету апарату АТ «Українська залізниця» від 21 серпня 2012 року, адміністрація та профспілковий комітет апарату Укрзалізниці вирішили надати житло ОСОБА_1 , зокрема однокімнатну кв. АДРЕСА_1 , житловою площею - 28,4 кв. м на 9 поверсі, на родину з 3-х осіб: ОСОБА_1 , 1955 року народження, яка працює в апараті з 1999 року, її син - ОСОБА_2 , 1986 року народження, та мати - ОСОБА_3 , 1931 року народження.
Згідно з листом Державної адміністрації залізничного транспорту України Міністерства інфраструктури України від 17 квітня 2013 року, з метою реалізації працівниками апарату Укрзалізниці права, передбаченого статтею 47 Конституції України, враховуючи викладене та лист Мінінфраструктури від 17 вересня 2012 року № 9846/16/10-12, АТ «Українська залізниця» просить Міністерство інфраструктури, як орган управління, погодити приватизацію (відчуження) квартир, які є державним житловим фондом, на користь працівників апарату в порядку, передбаченому чинним законодавством про приватизацію державного житлового фонду.
В цьому реєстрі ОСОБА_1 зазначена під № 31.
Відповідно до реєстру заяв, який є додатком до листа АТ «Українська залізниця» від 17 квітня 2013 року №ЦЗ-1-0-6/790, ОСОБА_1 подала заяву для отримання дозволу на приватизацію спірної квартири, отриманої на підставі ордеру.
Згідно з листом від 11 червня 2013 року № 0417/10/10-13 на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пункту 13 Положення про порядок передачі квартир (будинків); жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, підпунктом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2008 року №313 «Про заходи щодо удосконалення управління об`єктами державної власності», Міністерство інфраструктури України не заперечує щодо приватизації житла, відповідно до вимог законодавства.
Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» від 05 серпня 2024 року квартира АДРЕСА_1 обліковується на балансі філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» та закріплена за товариством на праві господарського відання. Враховуючи те, що в АТ «Укрзалізниця» відсутні підрозділи, які здійснюють приватизацію житлового фонду в АТ «Укрзалізниця», відсутня можливість та правові підстави для здійснення операцій із приватизації житла та надання погодження на такі дії. Додатково зазначено, що здійснення приватизації вищевказаної квартири можливе за умови передачі її до комунальної власності. Процедура розпорядження майном в АТ «Укрзалізниця» здійснюється відповідно до вимог Порядку №1054 (зі змінами). Передача об?єктів житлового фонду та інших об?єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність здійснюється за рішенням вищого органу управління, а саме загальних зборів, функції якого виконує Кабінет Міністрів України. Після погодження питання передачі та надходження відповідного рішення органу місцевого самоврядування, товариство здійснить всі заходи згідно з встановленим порядком.
Згідно листа Вишгородської міської ради від 14 січня 2025 року клопотання від АТ «Укрзалізниця» щодо отримання згоди на передачу з державної у комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади № 40 по пр. Шевченка 2-Д у м. Вишгороді Київської області до Вишгородської міської ради не надходило.
За змістом листа Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» від 17 січня 2025 року №ЦКМ-14/25 з метою реалізації права мешканців квартири на приватизацію житла, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , балансоутримувачу майна направлено лист від 16 січня 2025 року № ЦКМ-13/143 з дорученням направити клопотання до Вишгородської міської ради для отримання згоди на передачу вищезазначеної квартири до комунальної власності Вишгородської міської територіальної громади. У разі отримання такого рішення від органу місцевого самоврядування та погодження правлінням АТ «Укрзалізниця» питання передачі вищезазначеної квартири у комунальну власність, товариство здійснить відповідні заходи згідно з встановленим порядком.
Листом від 11 червня 2013 року № 6417/10/10-13 Міністерство інфраструктури України погодило приватизацію квартир працівникам апарату Укрзалізниці, згідно поданого листа від 17 квітня 2013 року № ЦЗ-1-С-6/790 реєстру заяв працівників та пенсіонерів апарату Укрзалізниці для отримання дозволу на приватизацію квартир, що отримані на підставі ордерів, згідно з чинним законодавством по м. Києву та області. В цьому реєстрі ОСОБА_1 зазначена за номером 31. 
Відповідно до листа заступника директора Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» від 16 січня 2025 року, направленого Філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» (додаток до листа Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця» від 17 січня 2025 року № ЦКМ-14/25), квартира АДРЕСА_1 обліковується на балансі філії «Центр сервісного забезпечення» АТ «Укрзалізниця» та закріплена за товариством на праві господарського відання. У вказаному листі заступник директора Департаменту майнової політики АТ «Укрзалізниця», з метою реалізації права мешканців квартири на приватизацію житла, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , також просила ініціювати роботу з органами місцевого самоврядування та направити клопотання до Вишгородської міської ради для отримання згоди на передачу вищезазначеної квартири до комунальної власності Вишгородської міської територіальної громади.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження оскарженого судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15 та у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 766/10669/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України)..
Касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини та визначає правовий механізм приватизації житлових приміщень, є Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Ключовим у цьому визначенні є термін «відчуження», який дає змогу відносити приватизацію житла до кола підстав набуття права власності із дотриманням визначеної процедури та сукупності певних юридичних фактів.
Установлене законом право громадянина на житло, у тому числі і на приватизацію житла, гарантується державою і підлягає захисту у разі його порушення.
Організація проведення приватизації та оформлення права власності урегульована статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до змісту якої, зокрема, державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.
Передача житлового фонду, що перебуває у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій у комунальну власність, визначається відповідно до Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1995 року № 891 (далі - Положення).
Згідно з пунктом 8 Положення акт приймання-передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність складається в чотирьох примірниках, підписується членами комісії з питань приймання відомчого житлового фонду в комунальну власність та затверджується держадміністрацією або виконкомом, який утворив цю комісію.
Отже, приватизації підлягають, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, що не віднесені у встановленому порядку до числа службових та входять до складу житлового фонду місцевих рад, тобто перебувають у комунальній власності відповідної територіальної громади. При цьому законодавчо визначено відповідну процедуру здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється уповноваженими на те органами.
Особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 686/24506/20 (провадження № 61-17180св21), від 10 липня 2024 року у справі № 760/10769/22 (провадження № 61-2449св24).
У справі, яка переглядається, встановлено, що у 2012 році ОСОБА_1 виявила бажання приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала у відомчому житловому фонді Державної адміністрації залізничного транспорту України, правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця».
Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна визначено Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності».
Відповідно до статті 4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» передача об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється у порядку, встановленому цим Законом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» об`єктами передачі згідно з цим Законом є:
цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій (далі - цілісні майнові комплекси підприємств), їх структурних підрозділів;
нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі приміщення (після виділення їх в окрему облікову одиницю (інвентарний об`єкт) на підставі розподільного балансу), об`єкти незавершеного будівництва);
інше окреме індивідуально визначене майно підприємств;
акції (частки, паї), що належать державі або суб`єктам права комунальної власності у майні господарських товариств;
об`єкти житлового фонду (у тому числі гуртожитки як об`єкти нерухомого майна, житлові комплекси та/або їх частини) та інші об`єкти соціальної інфраструктури (навчальні заклади, заклади культури (крім кінотеатрів), фізичної культури та спорту, охорони здоров`я (крім санаторіїв, профілакторіїв, будинків відпочинку та аптек), соціального забезпечення, дитячі оздоровчі табори), які перебувають у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, установ, організацій (далі - підприємств) або не увійшли до статутного капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі не завершені будівництвом.
Ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно, місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування (стаття 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності»).
За змістом статті 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» ініціатива щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність може виходити відповідно від органів, визначених статтею 3 цього Закону, підприємств, на балансі яких перебувають ці об`єкти, а також господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).
Рішення щодо передачі об`єктів житлового фонду, гуртожитків та інших об`єктів соціальної інфраструктури у комунальну власність приймаються органами, уповноваженими управляти державним майном, самоврядними організаціями за згодою відповідних сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст - за згодою районних або обласних рад.
Таким чином, орган управління майном наділений повноваженнями управляти об?єктами державної власності та погоджувати передачу відповідного об?єкта державної власності в комунальну власність, тобто наділений дискреційними повноваженнями щодо управління об?єктами державної власності.
У постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 296/8558/21 (провадження № 61-1311сво23) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що визнання відповідного суб`єктивного права (права на приватизацію) та зобов`язання вчинити дії щодо розгляду заяви про оформлення передачі квартири у приватну власність у контексті цієї справи є належним та ефективним способом захисту порушених прав.
Якщо уповноважений орган, створений місцевою державною адміністрацією, орган місцевого самоврядування, державне підприємство, організація, установа, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність особи.
У справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлено, що орган приватизації Державної адміністрації залізничного транспорту України отримав погодження від Міністерства інфраструктури України щодо приватизації житла позивачкою відповідно до вимог законодавства, проте у строк, передбачений частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відповідне рішення не прийняв.
У 2015 році відбувся процес реорганізації Державної адміністрації залізничного транспорту України та утворено АТ «Укрзалізниця», в якому органи приватизації, які мають право прийняти рішення про приватизації квартири , не створено.
Закон України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначає правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, управління і розпорядження його майном та спрямований на забезпечення економічної безпеки і захисту інтересів держави.
Згідно зі статтею 2 вказаного Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення ПАТ «Укрзалізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (у подальшому відбулася зміна назви ПАТ «Укрзалізниця» на АТ «Укрзалізниця»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 22 листопада 2017 року № 1054 затверджено Порядок розпорядження майном АТ «Укрзалізниця», пунктами 5-9, 11 якого урегульовано порядок та правовий механізм списання державного майна підрозділами товариства, встановлення факту непридатності державного майна і неможливості та/або недоцільності проведення його відновного ремонту чи неможливості його використання іншим чином.
Вирішуючи спори щодо приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, Верховний Суд неодноразово акцентував увагу на тому, що у випадку, якщо орган місцевого самоврядування та орган приватизації зволікають із винесенням відповідних рішень, вони мають бути зобов`язані вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача. Висновок щодо ефективності способу захисту права на приватизацію було викладено Верховним Судом у постановах від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-21545св19), від 12 травня 2021 року у справі № 750/2176/17 (провадження № 61-645св20), від 26 квітня 2023 року у справі № 344/1350/21 (провадження № 61-12730св22).
У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 разом із членами сім`ї на підставі ордера, наданого відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету апарату Укрзалізниці від 21 серпня 2012 року, проживає в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею -28,4 кв. м. Указана квартира не має статусу службового житла та відноситься до державного житлового фонду, що свідчить про відсутність підстав вважати, що позивач позбавлена права на її приватизацію. Крім того, таке право відповідач не заперечував, а посилався на відсутність механізму.
Ураховуючи характер спірних правовідносин, що виникли з метою захисту права громадянина на приватизацію житла, беручи до уваги підстави та зміст позовних вимог, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що, незважаючи на те, що відповідач визнавав можливість передачі квартири у комунальну власність після погодження органом місцевого самоврядування, не здійснив передбачених законом дій з приводу цього, не подав відповідне клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу вказаного нерухомого майна в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади.
Встановивши, що ОСОБА_1 на законних підставах вселилась до квартири АДРЕСА_1 (правомірне користування), орган приватизації Державної адміністрації залізничного транспорту України правонаступником якого є відповідач, отримав погодження від Міністерства інфраструктури України щодо приватизації житла позивачкою відповідно до вимог законодавства, АТ «Уркзалізниця», у свою чергу, визнавало можливість передачі квартири у комунальну власність після погодження органом місцевого самоврядування, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що бездіяльність АТ «Українська залізниця» щодо неподання клопотання до Вишгородської міської ради про надання згоди на передачу квартири АДРЕСА_1 в комунальну власність Вишгородської міської територіальної громади є неправомірною та порушує право позивачки на набуття права власності на житло у встановленому законом порядку.
На цій підставі та враховуючи тривалість спірних правовідносин (звернення позивача до уповноважених органів здійснюється з 2012 року), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зобов`язання відповідача вжити заходів, передбачених Законом України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», необхідних для прийняття у комунальну власність спірного житлового приміщення, зокрема ініціювати передачу житла у комунальну власність для подальшої приватизації відповідно до вимог законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Апеляційний суд, вирішуючи цей спір, зазначив, що відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про залізничний транспорт» АТ «Укрзалізниця» не може відчужувати, передавати в користування, оренду, лізинг, концесію, управління, заставу, вносити до статутного (складеного) капіталу суб`єктів господарювання майно, що є державною власністю та передано АТ «Укрзалізниця» на праві господарського відання, а також вчиняти інші правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна. Аналогічно пунктом 35 Статуту встановлено, що Товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю та закріплене за товариством на праві господарського відання чи іншому речовому праві, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна.
Водночас не звернув увагу на те, що системний аналіз наведених вище правових норм (статті 3, 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності») дає підстави дійти висновку про те, що ухвалення остаточного рішення, спрямованого на забезпечення права позивача на житло, є результатом певної правової процедури. Вчинення дій відповідним органом у межах цієї процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання позивачем житла. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та помилково скасував законне та обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції. Тому оскаржувану постанову апеляційного суду належить скасувати та залишити силі рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку про те, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Філатовою Тетяною Миколаївною, задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2025 року.?
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун