Справа №345/1515/26 
Провадження № 2/345/1586/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
З А О Ч Н Е
15.06.2026 м.Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області 
в складі головуючої судді Сухарник І.І.
за участю секретаря судового засідання Рибчук Ю.М.
розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом виселення особи з квартири, що належить іншій особі, - 
В С Т А Н О В И В:
03.03.2026 року до суду представником позивача  ОСОБА_1 адвокатом Крикун Тетяною Олександрівною було подано позовну заяву до ОСОБА_2 про захист права власності шляхом виселення особи з квартири, що належить іншій особі.В даній позовній заяві зазначено, що позивач являється власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05.07.2019 року. Відповідач по справі - ОСОБА_2 , являється колишньою дружиною ОСОБА_1 . Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16.04.2025 року шлюб між ними розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідач влаштовувала позивачу безпідставні сварки та погрожувала розправою.
Відповідач поселилася в належне позивачу житло в період їх шлюбу, реєстрація її проживання в житлі не здійснювалася. В останні роки відповідач поводила себе негативно по відношенню до колишнього чоловіка: влаштовувала скандали, зловживала спиртними напоями. 
Позивач являється інвалідом 3 групи. Через його поганий стан здоров`я йому потрібна певна допомога по домашньому господарству. Цю допомогу позивачу надає його мати - ОСОБА_3 .
Проте відповідач влаштовує скандали, не пускає в належне позивачу житло його матір, при цьому вимагає, щоб позивач її утримував, сама ніде не працює. Коли позивач відсутній в житлі, відповідач користується без дозволу належними йому речами, споживає електроенергію, воду, газ, які потім мусить оплачувати позивач, бере його продукти харчування.
Фактично через те, що відповідач добровільно не бажає звільнити належне позивачу житло, позивач не може в повнім мірі ним користуватися. 06.02.2026 року позивач звертався до відповідача письмово з проханням звільнити його квартиру, повідомляв, що не дає згоди відповідачу на проживання в належному йому житлі і заперечує, щоб відповідач користувалася його власністю, але відповідач на це ніяк не реагує. Також позивач вказує, що відповідач з 21.05.2006 року має власне житло в м. Дрогобич - квартиру по АДРЕСА_2 , а квартира, яка належить позивачу не являється місцем постійного проживання відповідачки, її місце постійного проживання зареєстровано за зовсім іншою адресою.
Подальше життя відповідачки в належній позивачу квартирі є неможливим в силу неприязних стосунків між ними, крім того зловживання відповідачки спиртними напоями, її скандали негативно впливають на позивача, який є інвалідом і потребує спокою, а не постійних стресових ситуацій у власному житлі. Зазначає, що своїми діями та поведінкою відповідач по справі фактично чинить позивачу перешкоди у здійсненні права користування його майном, тому подальше спільне проживання в одному житлі є неможливе. А тому позивач звертається до суду із даним позовом, як власник квартири, з метою захисту свого права, у зв`язку із здійсненням відповідачем перешкод в користуванні житлом.
Ухвалою суду від 06.03.2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у відкритому судовому засіданні на 09:40 год. 07.04.2026, встановлено відповідачці строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов.
Ухвалою суду від 28.04.2026 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Калуського міськрайонного суду в місті Калуш на 09:30 год. 29.05.2026 з викликом учасників справи.
Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судове засідання подала заяву, у якій вказала, що позов підтримує, просить його задовольнити в повному обсязі та розглядати справу у їх відсутності. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідачка в судове засідання двічі не з`явилася з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавала, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Від відповідачки будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляла вона про причини своєї неявки в судові засідання.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом.
Відповідачка відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надавала, хоча була повідомлена про розгляд даної справи.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що відповідачка, хоч і була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзиву на позов не подавала, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 
Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, Верховний Суд України вказав, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
В судовому засіданні встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172845018 з 05.07.2019 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 в цілому, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 172845018 (а.с.12).
Квартира АДРЕСА_1 подарована позивачу ОСОБА_3 , що підтверджується договором дарування від 05.07.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Тихан О.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 429 (а.с.10-11).
Згідно відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 15.12.2025 року в даній квартирі зареєстровано проживання лише однієї особи - позивача ОСОБА_1 починаючи з 09.11.2024 року по даний час (а.с.19).
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 16.04.2025 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.16-18).
Позивач являється інвалідом 3 групи, що підтверджується витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 200/25/1255/В від 04.09.2025 року (а.с. 20-21).
06.02.2026 року позивач звертався до відповідача письмово з проханням звільнити його квартиру, повідомляв , що не дає згоди відповідачу на проживання в належному йому житлі і заперечує, щоб відповідач користувалася його власністю. Дана обставина підтверджується досудовою претензією та квитанціями про направлення рекомендованого листа (а.с.15). Проте, вказані вимоги залишені відповідачем без належного реагування.
Факт проживання відповідачки без реєстрації в належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 підтверджується Актом від 17.02.2026року, складеним комісією ТОВ «М-Монтаж» за підписами свідків - сусідів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.22).
Таким чином, правовстановлюючі документи, що підтверджують право на проживання відповідачки в зазначеному житлі відсутні.
Згідно з Інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно№ 463182110від 06.02.2026року за відповідачкою зареєстровано право власності 1/1 на квартиру по АДРЕСА_2 (а.с.24).
Враховуючи, що відповідачка фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить позивачу, без законних на те підстав, з урахуванням вищевикладених норм цивільного законодавства, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог та захисту прав позивача, як власника майна.
Беручи до уваги конкретні обставини справи, те, що відповідач не зареєстрована в квартирі, не є членом сім`ї власника, має інше житло, тож таке втручання в право особи на житло як виселення, на переконання суду є цілком пропорційним та переслідує легітимну мету: захист права позивача вільно володіти та користуватися своїм майном.
Відповідно ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з квитанцією позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 1331,20 грн (а.с.4).
Також представник позивача просить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 грн., факт понесення яких підтверджується квитанцією на суму 15000 грн. та Актом надання правової допомоги з детальним описом виконаних робіт (а.с.5-6).
Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1331,20 грн. 
Щодо витрат за надання правової допомоги в сумі 15000 грн., то їх слід зменшити до 7000 грн., що відповідатиме критерію співмірності та не нестиме надмірний фінансовий тягар для відповідача. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. (Постанова ВП ВС від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 258-265,280, 354 ЦПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Виселити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з належної ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_4 ) - судовий збір в розмірі 1331,20 грн та 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення проголошено 22.06.2026.

Головуючий