ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/55866/24 Головуючий у 1 інстанції: Колеснікова І.С.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку основного розміру пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, доплати до пенсії за проживання в зоні радіоактивного гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії передбаченої статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів з 19.09.2024.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.09.2024 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, встановленого ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку основного розміру пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, доплати до пенсії за проживання в зоні радіоактивного гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії передбаченої статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на відповідний рік» щомісячно з урахуванням раніше виплачених коштів з 19.09.2024.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.09.2024 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території зони гарантованого добровільного відселення, встановленого ст.39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що виплати, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі, й ті, розмір яких було встановлено на виконання судових рішень, у період дії постанов Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 № 745 та від 23.11.2011 № 1210 здійснюється в розмірі, визначеному цими нормативними актами. Також, апелянт зазначає, що пунктом 3 розділу II Прикінцевих положень та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з аварією на Чорнобильській АЕС, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №847117. Інвалідність встановлено з 19.09.2024.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та з 19.09.2024 отримує пенсію по інвалідності як особа з інвалідністю II групи відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у розмірі відшкодування фактичних збитків).
ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у смт Іванків Вишгородського району Київської області, що підтверджується довідкою від 08.05.2024 №891.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106 смт, Іванків Вишгородського району Київської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Крім того, ОСОБА_1 має статус особи, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зоні гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Київською обласною державною адміністрацією 23.01.1998.
На звернення представника позивача щодо нарахування та виплати основного розміру пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, а також доплати до пенсії за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення, листом від 29.10.2024 №1000-0202-8/172231 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило про відсутність правових підстав для здійснення такого нарахування та виплати. Відповідач зазначив, що Законом України від 04.02.2016 №987-VIII, який набрав чинності 01.01.2016, до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» включено статтю 39, відповідно до якої громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України. Крім того, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зазначило, що положення Закону №987-VIII Конституційним Судом України неконституційними не визнавалися.
Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).
За змістом статті 1 Закону № 796-XII, цей нормативно-правовий акт спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території.
Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах, зокрема, соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до статті 49 Закону № 796-XII, пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Пенсійне забезпечення осіб, які віднесені, зокрема, до І категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульовано положеннями статті 54 Закону № 796-XII, яка неодноразово зазнавала змін.
За правилами частини четвертої статті 54 Закону №796-XII (в редакції від 09.07.2007 згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008), в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:
- по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;
- по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;
- по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;
- дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.
Законом від 28 грудня 2014 року № 76-VIII текст статті 54 Закону № 796-XII викладено у такій редакції: «Пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.
В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986 - 1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.
Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.».
Таким чином, з урахуванням змін, внесених Законом № 76-VIII, нормами статті 54 Закону № 796-XII передбачалося, що умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.
Так, мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 23.11.2011 № 1210 (далі - Порядок № 1210).
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 у справі № 3-333/2018 (4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII» визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Також, вказаним Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України визначено, що частина 3 статті 54 Закону № 796-XII у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, визнана неконституційною, втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Верховній Раді України протягом трьох місяців з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення привести нормативне регулювання, встановлене статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
У разі неприведення нормативного регулювання, встановленого статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення застосуванню підлягатиме частина четверта статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»» від 06 червня 1996 року № 230/96-ВР:
«В усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими:
- по I групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком;
- по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком;
- по III групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком;
- дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.».
На виконання Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021 Верховною Радою України 29 червня 2021 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» № 1584-IX (далі - Закон № 1584-IX).
Пунктом 2 розділу 1 Закону № 1584-IX частину третю статті 54 Закону № 796-XII викладено в такій редакції: «В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для I групи інвалідності - 6000 гривень; для II групи інвалідності - 4800 гривень; для III групи інвалідності - 3700 гривень; для дітей з інвалідністю - 3700 гривень»; доповнено частинами четвертою і п`ятою такого змісту: «Розміри пенсії, передбачені частиною третьою цієї статті, починаючи з 2022 року щороку з 1 березня індексуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з урахуванням коефіцієнта збільшення, що визначається відповідно до абзаців другого і третього частини другої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Порядок призначення пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначається Кабінетом Міністрів України».
Згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1584-IX, цей Закон набирає чинності з 01 січня 2022 року, крім пункту 2 розділу I цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 01 липня 2021 року.
Таким чином, статтею 54 Закону № 796-ХІІ в редакції Закону № 1584-ІХ визначені розміри пенсій, які є нижчими, аніж ті, що були встановлені зазначеною статтею в редакції Закону № 230/96-ВР.
Крім того, Згідно частини першої статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015), громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах:
- у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати;
- у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати;
- у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати (частина друга цієї статті).
01 січня 2015 року набрав чинності Закон № 76-VIII, підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого виключено у Законі № 796-XII статті 31, 37, 39, 45.
У подальшому, Законом України від 04.02.2016 № 987-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»» (далі - Закон № 987-VIII; згідно з розділом II «Прикінцеві положення» Закону № 987-VIII, він набрав чинності з 01.01.2016) включено до Закону № 796-XII статтю 39 такого змісту:
«Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження
Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».
Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 № 6-р/2018 у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності), зокрема, підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону № 76-VIII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону № 76-VІІІ як такі, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 17.07.2018 № 6-р/2018 вказав, що обмеження чи скасування Законом № 76-VIII пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Отже, Закон № 76-VIII у частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом № 796-ХІІ, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Закону № 796-ХІІ у редакціях, чинних до внесення змін Законом № 76-VIII, проте, застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону № 796-ХІІ вказане Рішення не містить.
Тобто, вказаним Рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону № 796-XII (у редакції, що діяла до 01.01.2015), яка із 17.07.2018 є чинною.
Як вбачається з матеріалів справи, на звернення представника позивача щодо здійснення перерахунку основного розміру пенсії відповідно до статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР листом від 29.10.2024 №1000-0202-8/172231 Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повідомило про відсутність правових підстав для проведення такого перерахунку.
Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що ключовим для правильного вирішення даної справи є визначення того, яка саме редакція статті 54 Закону №796-XII підлягає застосуванню після ухвалення Конституційним Судом України рішень від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 та від 03 квітня 2024 року №4-р(І)/2024.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 визнано неконституційним законодавче регулювання, яким Верховна Рада України уповноважила Кабінет Міністрів України визначати мінімальні розміри пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
На виконання зазначеного Рішення Верховною Радою України прийнято Закон №1584-IX, яким встановлено нові мінімальні розміри пенсій особам з інвалідністю, пов`язаною з Чорнобильською катастрофою.
Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 03 квітня 2024 року №4-р(І)/2024 встановлено, що, прийнявши Закон №1584-IX, законодавець повторно запровадив правове регулювання, яке не відповідає Конституції України, оскільки визначив мінімальні розміри державної пенсії, нижчі за ті, що були гарантовані статтею 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що пенсія за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, є особливою формою відшкодування шкоди, завданої здоров`ю особи, а тому не може бути поставлена у залежність від фінансових можливостей держави, зменшена чи обмежена.
При цьому, Конституційний Суд України прямо зазначив, що Верховна Рада України Законом №1584-IX повторно порушила належний рівень соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначивши мінімальні розміри пенсій у меншому розмірі, ніж це було гарантовано Законом №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР.
Правові наслідки зазначених рішень Конституційного Суду України були предметом аналізу Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 грудня 2024 року у справі №240/1121/24.
Так, Верховний Суд зазначив, що, незважаючи на формальне виконання Верховною Радою України Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 шляхом прийняття Закону №1584-IX, встановлені ним мінімальні розміри пенсій є істотно меншими, ніж ті, які були гарантовані статтею 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР.
Судова палата дійшла висновку, що прийняттям Закону №1584-IX не досягнуто мінімальних гарантій соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначених Конституцією України та рішеннями Конституційного Суду України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР.
Колегія суддів враховує, що відповідно до статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини п`ятої статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватись судами під час вирішення аналогічних спорів.
Обставини даної справи є аналогічними тим, що були предметом дослідження Верховного Суду у справі №240/1121/24, оскільки спір також стосується визначення редакції статті 54 Закону №796-XII, яка підлягає застосуванню після ухвалення Конституційним Судом України Рішень №1-р(ІІ)/2021 та №4-р(І)/2024.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме стаття 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР, яка гарантує особам з інвалідністю II групи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, мінімальний розмір пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.
Посилання апелянта на те, що пенсія позивачу правомірно обчислюється відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року №745 та від 23 листопада 2011 року №1210, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, саме положення законодавства, якими Кабінет Міністрів України було уповноважено визначати мінімальні розміри пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, були предметом конституційного контролю та визнані такими, що не відповідають Конституції України.
Більше того, Конституційний Суд України у рішеннях від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 та від 03 квітня 2024 року №4-р(І)/2024 прямо констатував, що визначені Кабінетом Міністрів України мінімальні розміри пенсій істотно звужують зміст та обсяг гарантованих Законом №796-XII соціальних гарантій і не забезпечують належного рівня відшкодування шкоди, завданої особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Таким чином, посилання апелянта на необхідність застосування постанов Кабінету Міністрів України №745 та №1210 фактично зводяться до повторного обґрунтування правомірності того нормативного регулювання, яке вже було визнано Конституційним Судом України таким, що суперечить Конституції України.
За таких обставин, наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на перерахунок пенсії відповідно до статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку пенсії відповідно до статті 54 Закону №796-XII у редакції Закону №230/96-ВР є протиправними, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату пенсії у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, починаючи з 19.09.2024, з урахуванням раніше виплачених сум.
Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у смт Іванків Вишгородського району Київської області, що підтверджується довідкою від 08.05.2024 №891.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23 липня 1991 року №106, смт Іванків Вишгородського району Київської області віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.
Крім того, ОСОБА_1 має статус особи, яка постійно працювала чи працює, або проживала чи проживає у зоні гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Київською обласною державною адміністрацією 23.01.1998.
Як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 29.10.2024 №1000-0202-8/172231, відповідач відмовив позивачу у нарахуванні та виплаті підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, посилаючись на те, що Законом України від 04.02.2016 №987-VIII статтю 39 Закону №796-XII викладено у новій редакції, яка передбачає доплату лише громадянам, які працюють у зоні відчуження, а положення зазначеного Закону Конституційним Судом України неконституційними не визнавалися.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 визнано неконституційним підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VIII, яким було виключено, зокрема, статтю 39 Закону №796-XII.
Конституційний Суд України зазначив, що скасування встановлених Законом №796-XII пільг, компенсацій та гарантій фактично є відмовою держави від виконання конституційного обов`язку щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, передбаченого статтею 16 Конституції України.
При цьому, Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 не містить будь-яких застережень щодо порядку застосування статті 39 Закону №796-XII, а тому наслідком визнання неконституційним підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VIII стало відновлення дії статті 39 Закону №796-XII у редакції, чинній до 01 січня 2015 року.
Після ухвалення Конституційним Судом України зазначеного Рішення виникла колізія між статтею 39 Закону №796-XII у редакції, відновленій Рішенням Конституційного Суду України, та статтею 39 цього ж Закону у редакції Закону №987-VIII.
Правову оцінку зазначеній колізії надано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18, у якій зроблено висновок, що з 17 липня 2018 року відновлено право непрацюючих пенсіонерів, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, на отримання підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-XII у редакції, чинній до 01 січня 2015 року.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що редакція статті 39 Закону №796-XII, введена Законом №987-VIII, регулює виключно питання доплати громадянам, які працюють у зоні відчуження, тоді як редакція статті 39, чинна до 01 січня 2015 року, встановлює гарантії, зокрема, щодо підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення.
Отже, між зазначеними редакціями статті 39 Закону №796-XII відсутня тотожність предмета правового регулювання, а тому застосуванню підлягає саме редакція статті 39 Закону №796-XII, чинна до 01 січня 2015 року, у частині прав непрацюючих пенсіонерів.
Разом із тим колегія суддів враховує, що з 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України №1774-VIII, пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення інших виплат.
Водночас, зазначена норма не скасовує права особи на отримання підвищення до пенсії, встановленого статтею 39 Закону №796-XII, а визначає лише розрахункову величину, яка застосовується при обчисленні такого підвищення.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2024 року у справі №240/19227/21, зазначивши, що після набрання чинності Законом №1774-VIII підвищення, передбачене статтею 39 Закону №796-XII, підлягає обчисленню виходячи із двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених законом на 01 січня відповідного календарного року.
Отже, доводи апелянта про те, що після набрання чинності Законом №1774-VIII підстави для виплати позивачу підвищення до пенсії відсутні, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права, оскільки зазначеним Законом змінено виключно розрахункову величину, а не скасовано саме право на відповідну соціальну гарантію.
Так само необґрунтованими є доводи відповідача про те, що Закон №987-VIII Конституційним Судом України неконституційним не визнавався, а тому саме його положення підлягають застосуванню.
Як зазначено вище, правові наслідки Рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року №6-р/2018 були предметом аналізу Великої Палати Верховного Суду, яка дійшла висновку про відновлення дії статті 39 Закону №796-XII у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, в частині гарантій непрацюючим пенсіонерам, що проживають на територіях радіоактивного забруднення. Зазначений висновок є обов`язковим для врахування судами відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на підвищення до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-XII та про обґрунтованість зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування і виплату ОСОБА_1 з 01 вересня 2024 року підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених законом на 01 січня відповідного календарного року, з урахуванням проведених виплат. 
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.