КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2026 року м. Київ №320/53304/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Київській області щодо відмови в перерахунку пенсії, а саме незарахування періоду роботи до страхового стажу з 01.01.1992 по 01.08.1994 та неврахування нальоту годин працівнику льотного складу повітряних суден цивільної авіації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з врахуванням періоду роботи з 01.01.1992 по 01.08.1994;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з врахуванням нальоту годин працівнику льотного складу повітряних суден цивільної авіації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що він проходив трудову діяльність у складі льотного персоналу цивільної авіації з 29.11.1985 по 31.12.1994, у тому числі з 01.01.1992 по 01.08.1994 працював на території Російської Федерації. Вказані періоди роботи підтверджуються трудовою книжкою, льотною книжкою та іншими документами. На момент набуття позивачем спірного стажу діяла Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, яка передбачала взаємне зарахування трудового стажу, набутого на території держав-учасниць Угоди. Пенсійні права позивача щодо зарахування спірного періоду стажу виникли під час дії зазначеної Угоди, а тому подальше припинення її дії не може погіршувати вже набуті права особи. Відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.01.1992 по 01.08.1994 призвела до зменшення страхового стажу позивача та вплинула на розмір його пенсійного забезпечення. Крім того, позивач зазначає, що працював у льотному складі цивільної авіації, що підтверджується відповідними документами про наліт годин. На його думку, відповідач безпідставно не врахував особливості обчислення стажу та наліт годин, передбачені законодавством для працівників льотного складу. Вважаючи дії відповідача щодо незарахування спірного періоду роботи та неврахування нальоту годин протиправними, позивач просить суд зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням зазначених обставин.
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 
Відповідач зазначає, що пенсія за віком була призначена позивачу з 03.08.2023 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а страховий стаж становив 37 років 11 місяців 12 днів. Під час призначення пенсії до страхового стажу були зараховані всі документально підтверджені періоди роботи, які могли бути враховані відповідно до чинного законодавства. Період роботи позивача на території Російської Федерації з 01.01.1992 по 01.08.1994 не був зарахований до страхового стажу, оскільки Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, а Україна вийшла з цієї Угоди, яка припинила свою дію для України 19.06.2023. На момент розгляду заяви позивача зазначена Угода вже не діяла, тому правові підстави для зарахування стажу, набутого на території Російської Федерації після 01.01.1992, були відсутні. Відповідач також вказує, що наліт годин працівників льотного складу цивільної авіації відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №418 від 21.07.1992, враховується виключно при призначенні пенсії за вислугу років, а не при призначенні пенсії за віком. Оскільки позивачу призначена саме пенсія за віком, підстав для врахування нальоту годин при обчисленні його пенсійних прав немає. Відповідач вважає, що діяв у межах наданих законом повноважень, права позивача не порушував, а тому просить у задоволенні позову відмовити повністю. 
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області та є отримувачем пенсії за віком. 
Згідно із заявою від 07.07.2023 йому призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03.08.2023. 
Під час призначення пенсії відповідачем було визначено страховий стаж позивача у розмірі 37 років 11 місяців 12 днів, коефіцієнт страхового стажу склав 0,37917. До страхового стажу були зараховані документально підтверджені періоди роботи по 31.03.2023. 
Позивач тривалий час працював у складі льотного персоналу цивільної авіації. Згідно з матеріалами позовної заяви, у період з 29.11.1985 по 31.12.1994 він виконував роботу у складі льотного персоналу цивільної авіації. З 01.01.1992 по 01.08.1994 позивач здійснював трудову діяльність на території Російської Федерації. На підтвердження зазначених обставин ним надано трудову книжку, льотну книжку, свідоцтво пілота цивільної авіації, довідки про роботу та інші документи.
24.07.2023 позивач звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою №20956/В-1000-23 про перерахунок пенсії. У заяві він просив врахувати до страхового стажу період його роботи з 01.01.1992 по 01.08.1994 на території Російської Федерації та здійснити перерахунок пенсії. 
За результатами розгляду звернення відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для зарахування зазначеного періоду до страхового стажу. Відповідач виходив з того, що з 01.01.2023 Російська Федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення, а для України дія Угоди припинилася 19.06.2023. Крім того, відповідач повідомив, що наліт годин працівників льотного складу повітряних суден цивільної авіації враховується лише під час призначення пенсії за вислугу років, тоді як позивачу призначено пенсію за віком. 
Позивач не погодився з такою позицією відповідача та звернувся до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV (далі по тексту також - Закон №1058)
За змістом частини першої статті 26 Закону №1058-IV (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
- з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Частиною четвертою цієї ж статті визначено, що у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.
Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону №1058-IV).
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частиною першою статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон №1788-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) установлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також, зокрема, будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з положеннями пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі по тексту також - Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з положеннями пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі по тексту також - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком, зокрема, додаються документи про стаж, що визначені Порядком №637.
Відповідно до положень пунктів 3, 17, 18 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження стажу роботи приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
За відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.
В такому ж порядку показаннями свідків підтверджується час роботи громадян із числа національних меншин, примусово виселених з місць постійного проживання в 30-40 роки, а також час роботи в колгоспі до 1965 року у випадках, коли неможливо одержати документи про наявний стаж роботи, незалежно від причин відсутності необхідних документів.
За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
У такому ж порядку підтверджується стаж роботи за відсутності документів у разі, коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються (розміщувалися) на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, в районі проведення антитерористичної операції або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а також на територіях територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також у разі, коли майно (документи) підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (незалежно від місця їх реєстрації на території України) розташоване на території України та/або пошкоджене чи знищене внаслідок воєнних (бойових) дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови документального підтвердження пошкодження чи знищення майна (документів).
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній, їх неправильності чи неточності, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Такими документами, зокрема, є архівні та уточнюючі довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, тощо. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Судом встановлено, що позивач протягом періоду з 01 січня 1992 року по 01 серпня 1994 року працював на території Російської Федерації у складі льотного персоналу цивільної авіації, виконуючи польоти та здійснюючи трудову діяльність на відповідних посадах. 
Зазначений період роботи підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 29.11.1985, льотною книжкою, довідкою про наліт годин та іншими документами, поданими позивачем до пенсійного органу і суду. Доказів недостовірності зазначених документів, їх підроблення або відсутності факту роботи позивача у вказаний період відповідачем суду не надано.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 4 Закону №1058 якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Відповідно до частин першої-другої статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою від 29.11.2022 №1328 Кабінет Міністрів України прийняв рішення вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м.Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.
Таким чином, Угода припинилася через шість місяців з дня отримання депозитарієм повідомлення України про вихід з угоди, що сталося не раніше, ніж 30.05.2023.
Отже, на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії (07.07.2024) Угода не була чинною.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 17.09.2024 у справі №580/3576/22 зазначив про те, що не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (ст. 13 Угоди).
Отже, положення відповідного міжнародного договору розповсюджується на питання, пов`язані із призначенням пенсії, зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу тощо.
Враховуючи вказане, суд вважає, що відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу позивача періоду роботи в рф з 01.01.1992 до 01.08.1994 згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 29.11.1985.
Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивача з урахуванням нальоту годин працівника льотного складу повітряних суден цивільної авіації.
Судом встановлено, що позивачу призначено пенсію за віком відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 № 418, регулює питання визначення вислуги років працівників льотного складу та передбачає врахування нальоту годин під час обчислення вислуги років, необхідної для призначення пенсії за вислугу років відповідній категорії працівників.
Водночас наведений Порядок не містить положень щодо врахування нальоту годин при обчисленні страхового стажу або здійсненні перерахунку пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З аналізу наведених норм законодавства суд дійшов висновку, що наліт годин працівників льотного складу є спеціальним показником, який використовується виключно для визначення права на пенсію за вислугу років та обчислення відповідної вислуги, а не для збільшення страхового стажу чи розміру пенсії за віком.
При цьому позивачем не наведено нормативного обґрунтування того, що при призначенні або перерахунку пенсії за віком відповідач зобов`язаний враховувати наліт годин працівника льотного складу. Також матеріали справи не містять доказів того, що позивачу повинна була бути призначена пенсія за спеціальними нормами пенсійного забезпечення працівників льотного складу або що відповідачем неправильно визначено вид пенсійного забезпечення, на який має право позивач.
Фактично доводи позивача зводяться до посилання на особливий характер виконуваної ним роботи та наявність значного нальоту годин. Однак сам по собі факт здійснення льотної роботи та наявність відповідного нальоту годин не є достатньою правовою підставою для врахування такого нальоту при обчисленні пенсії за віком за відсутності прямої норми закону, яка б передбачала таке врахування.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням нальоту годин працівника льотного складу повітряних суден цивільної авіації є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 зазначив, що ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).
Відтак, з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Головного управління пенсійного фонду у Київській області щодо відмови в перерахунку пенсії, а саме незарахування ОСОБА_1 періоду роботи до страхового стажу з 01.01.1992 по 01.08.1994 та зобов`язати Головне управління пенсійного фонду у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з врахуванням періоду роботи з 01.01.1992 по 01.08.1994.
За таких обставин, позов слід задовольнити частково.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується квитанцією, копія якої долучена до матеріалів справи.
Враховуючи задоволення позову, вказана сума судового збору підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області. 
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов задовольнити частково. 
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду у Київській області щодо відмови в перерахунку пенсії, а саме незарахування періоду роботи до страхового стажу з 01.01.1992 по 01.08.1994 ОСОБА_1 . 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду у Київській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , з врахуванням періоду роботи з 01.01.1992 по 01.08.1994.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України (код ЄДРПОУ – 22933548, вул.Саєнка Андрія, буд.10, м.Фастів, 08500) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений ним судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Суддя Лисенко В.І.