П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 487/2753/26	

Перша інстанція: суддя Кузьменко В.В.,
повний текст судового рішення
складено 23.04.2026, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючої судді Голуб В.А.,
суддів Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2026 року у справі № 487/2753/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

13.04.2026 до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Валкового Олександра Аркадійовича, Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ЕНА № 6940986 від 31.03.2026.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2026 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 про скасування постанови відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 вказала, що долучені до матеріалів справи відеозаписи не містять жодного фрагмента, який би підтверджував факт роз`яснення їй прав та обов`язків під час розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Також на відеофіксації не відображено надання позивачці можливості дати пояснення, її не було повідомлено про суть правопорушення та притягнення. Крім того, матеріали справи не містять факту вчинення адміністративного правопорушення, а саме невикористання ременя безпеки саме під час руху. Позивачка наголосила, що під час спілкування з інспектором вона чітко пояснювала, що під час руху автомобіля була пристебнута ременем безпеки.
Враховуючи вищевикладене, апелянтка просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу. Так представник Головного управління Національної поліції в Миколаївській області вказав, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Seat» з реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , проїжджаючи перехрестя не виконала вимогу дорожнього знаку 2.2 ПДР «Проїзд без зупинки заборонено», чим порушила п.п.8.4.в ПДР України та ч. 1 ст. 122 КУпАП, що чітко видно на записі з відеореєстратора від 31.03.2026. Водночас позивачку притягнуто до відповідальності за порушення правил користуванням ременями безпеки, як за більш тяжке правопорушення.
Крім того, відповідач зауважує, що порушення процедури прийняття рішення не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності.
З огляду на вказане, відповідач просить відмовити у задоволенні скарги.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вжиття судом заходів повідомлення сторін про відкриття апеляційного провадження, за відсутності клопотань учасників справи про розгляд справи у відкритому судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, дійшов наступних висновків.
Як вбачається зі спірної постанови серії ЕНА № 6940986 від 31.03.2026 ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 та ч. 5 ст. 121 КУпАП. На підставі ст. 36 КУпАП правопорушення об`єднано та винесено за більш тяжке порушення з числа вчинених, а саме порушення правил користування ременями безпеки, та накладено адміністративне стягнення, передбачене ч. 5 ст. 121 КУпАП, у виді штрафу розміром 510 гривень. 
Щодо правомірності винесення постанови, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу.
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі – ПДР України).
Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до пункту 1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до спірної постанови позивачку було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 та ч. 5 ст. 121 КУпАП.
Щодо правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з підпунктом «в» пункту 2.3 ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів.
Частиною п`ятою статті 121 КУпАП передбачено, що порушення правил користування ременями безпеки або мотошоломами тягне за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися такими засобами пасивної безпеки, зокрема бути пристебнутим ременем безпеки, а порушення правил користування ременями безпеки, зокрема керування автомобілем без використання ременя безпеки, тягнена за собою адміністративну відповідальність у вигляді штрафу, що передбачено частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За положеннями статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-9 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Джерела, які можуть бути доказами в справі про адміністративне правопорушення, наведені у статті 251 КУпАП. Так, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача.
Зазначена норма вказує на те, що саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок по доведенні правомірності своїх дій/рішень. При цьому суб`єкт владних повноважень при винесенні постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності має чітко дотриматися вимог КУпАП.
Так, колегією суддів було здійснено перегляд наявного в матеріалах справи відеозапису, з якого неможливо встановити те, що позивачка була не пристебнута ременем безпеки під час руху автомобіля. Натомість з такого відеозапису неможливо встановити факт фіксації або відсутності фіксації тіла водія ременем безпеки.
Отже, чи був водій пристебнутий ременем безпеки під час руху транспортного засобу до зупинки працівниками поліції з наданого відеозапису не встановлено, а отже доводи відповідача, що позивачка була не пристебнута на момент зупинки є такими, що не підтверджені належними доказами.
Таким чином, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено належними, достовірними та достатніми доказами факту вчинення позивачкою правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП.
Разом з тим, щодо вчинення позивачкою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, колегія суддів зазначає таке.
Так, частиною першою статті 122 КУпАП визначено, що порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як вбачається з наявного в матеріалах справи відеозапису з відеореєстратора відповідача, позивачка дійсно не виконала вимоги дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено». При цьому позивачка не спростувала зафіксованого на відеозаписі факту беззупинкового руху транспортного засобу та не надала належних доказів, які б свідчили про зворотне.
Отже, позивачкою порушено вимоги підпункту «б» пункту 8.4 Правил дорожнього руху України та безпосередньо вимоги дорожнього знаку 2.2, що свідчить про наявність у її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.
Враховуючи вищевикладене, спірна постанова підлягає скасуванню в частині визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 510 гривень.
В свою чергу, як вбачається зі спірної постанови, при накладенні на ОСОБА_1 , стягнення відповідач врахував приписи ст. 36 КУпАП, якими передбачено, що якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Враховуючи, що позивачкою вчинено адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 122 КУпАП, на підставі повноважень, визначених частиною восьмою статті 286 КАС України, колегія суддів вважає за необхідне змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, а саме застосувати стягнення, передбачене санкцією частини першої статті 122 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 340 гривень.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 226, 24 грн (532, 48 грн /2) та за подання апеляційної скарги у розмірі 399, 36 грн (798, 72 грн./2).
При цьому, оскільки як позов, так і апеляційна скарга подані через підсистему «Електронний суд», при сплаті судового збору підлягав застосуванню коефіцієнт 0,8.
Щодо витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000, 00 грн, понесених в суді першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 16 КАС України чітко регламентовано, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За приписами ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в т.ч. гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в т.ч. впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено положеннями ч.ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в т.ч. чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Отже, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Так, як встановлено колегією суддів, вартість послуг адвоката у вказаній справі становить 7 000, 00 грн, в тому числі вивчення постанови про накладення стягнення – 2 000, 00 грн., підготовка позову – 5 000, 00 грн.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови серії ЕНА № 6940986 від 31.03.2026 в частині, наявні підстави для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.
У той же час, визначаючись із сумою компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг та виконаних ним робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Окрім того, варто зазначити, що у відповідності до п. 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява № 58442/00), суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично та обов`язково понесені та мають розумну суму. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Слід звернути увагу на те, що правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні врегульовано Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 вищевказаного Закону, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом ст.ст. 27, 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати та умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що адвокатський гонорар може існувати у двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення, а саме: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 за № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів та звернень, довідок, заяв, скарг, а також здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 134 та ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу суд зобов`язаний оцінити не лише факт їх понесення, але й співмірність заявленої до стягнення суми критеріям розумності, необхідності та пропорційності.
З урахуванням характеру цього спору, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат є неспівмірним зі складністю справи та фактичним обсягом виконаних представником позивачки робіт.
Отже, з огляду на викладене, колегія суддів, оцінивши надані сторонами докази, дійшла висновку про наявність підстав для їх зменшення та стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат на правничу допомогу у загальному розмірі – 1 000 грн., що буде відповідати вимогам «розумності», пропорційності та «співмірності».
Висновки ж щодо можливості суду самостійно зменшувати розмір відшкодування витрат на правничу допомогу містяться також у додатковій постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 201/14495/16-ц.
Окрім цього, колегія суддів також вважає за необхідне наголосити й на тому, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 № 910/7032/17).
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 317, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2026 року у справі № 487/2753/26 – задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2026 року у справі № 487/2753/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови – задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА № 6940986 від 31.03.2026, в частині визнання ОСОБА_1 винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП, у виді штрафу у розмірі 510 гривень.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 121 КУпАП - закрити.
Змінити захід стягнення, а саме застосувати до ОСОБА_1 стягнення, передбачене санкцією частини першої статті 122 КУпАП, у виді штрафу в розмірі 340 гривень.
В решті позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 625, 60 грн (шістсот двадцять п`ять гривень шістдесят копійок) та суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000, 00 грн (одна тисяча гривень).
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		В.А. Голуб	
Судді	  	Ю.В. Осіпов   В.О. Скрипченко