ПОСТАНОВА 
Іменем України

02 червня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 404/12555/25
провадження № 22-ц/4809/1112/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Цапенко Оксаною Миколаївною, на додаткову ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 26 березня 2026 року у складі головуючого судді Волоткевича А. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви, відзиву, заяви про залишення позову без розгляду, заперечень на заяву та ухвали суду першої інстанції.
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила припинити право спільної часткової власності позивачки та відповідачки на земельну ділянку загальною площею 0,1333 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3510100000:38:292:0047; здійснити поділ зазначеної земельної ділянки в натурі відповідно до Схеми поділу земельної ділянки, розробленої сертифікованим інженером-землевпорядником ОСОБА_3 , шляхом: визнання за ОСОБА_1 права власності на новосформовану земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0667 га, позначену на Схемі поділу блакитною (синьою) штриховкою, з конфігурацією та межами, визначеними у Схемі поділу; визнання за ОСОБА_2 права власності на новосформовану земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,0666 га, позначену на Схемі поділу червоною (рожевою) штриховкою, з конфігурацією та межами, визначеними у Схемі поділу; здійснити розподіл судових витрат
В обґрунтування зазначено, що позивачка є співвласником житлового будинку та господарсько-побутових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1333 га, кадастровий номер 3510100000:38:292:0047. Право власності на 3/10 частки домоволодіння позивачка набула на підставі Договору дарування від 30 серпня 2022 року, укладеного з ОСОБА_4 . Право дарувальника було підтверджено відповідними правовстановлюючими документами, у тому числі технічним паспортом та записами у Державному реєстрі речових прав.
Після набуття позивачкою частки домоволодіння, вона та відповідачка користувалися земельною ділянкою, що обслуговує будинок.
Рішенням Кропивницької міської ради №1815 від 19 грудня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано у спільну часткову приватну власність земельну ділянку площею 0,1333 га, кадастровий номер 3510100000:38:292:0047. Цільове призначення: 02.01 — для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Вказує, що такий правовий статус земельної ділянки передбачає можливість кожного співвласника самостійно здійснювати будівництво, реконструкцію, благоустрій, прокладати комунікації, оформлювати дозвільну містобудівну документацію, що можливе лише у разі визначення меж користування або поділу в натурі.
Позивачка зазначає, що 16 січня 2024 року державний реєстратор вніс до ДРРП запис №53338227, яким зареєстровано право спільної часткової власності по 1/2 частці кожному співвласнику.
В подальшому, 16 травня 2025 року, сторони уклали Договір про припинення спільної сумісної власності та визначення часток, посвідчений приватним нотаріусом. 
Згідно з умовами договору:у межах врегулювання правового режиму спільного нерухомого майна 16 травня 2025 року між позивачкою та відповідачкою було укладено нотаріально посвідчений Договір про припинення спільної сумісної власності та визначення часток. Укладення цього договору остаточно закріпило волю сторін на зміну правового режиму земельної ділянки та визначення рівності їхніх часток.
Відповідно до змісту пунктів 4 і 5 договору, сторони припинили право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,1333 га, кадастровий номер 3510100000:38:292:0047, та набули право спільної часткової власності у рівних частках. У договорі прямо зазначено, що саме такий правовий режим відповідає їх реальному та усвідомленому волевиявленню, а розмір часток є рівним, узгодженим і не підлягає подальшому оспоренню.
Також сторони підтвердили, що до моменту здійснення фактичного поділу земельної ділянки та виготовлення нової земельної ділянки та виготовлення нової землевпорядної документації кадастровий номер залишається незмінним відповідно до вимог земельного законодавства. Пунктом 6 договору передбачено, що цей правочин є невід`ємною частиною рішення Кропивницької міської ради №1815 від 19 грудня 2023 року та слугує юридичною підставою для внесення змін по Державного реєстру речових прав, зокрема для фіксації перетворення спільної сумісної власності у спільну часткову власність. Крім того, відповідно до пункту 11 договору, сторони однозначно засвідчили, що правочин відповідає їх дійсній волі, не є удаваним, не приховує іншої угоди та спрямований на створення реальних юридичних наслідків. Сторони підтвердили повне розуміння правових наслідків укладеного договору та добровільність його підписання.
Таким чином, договір від 16 травня 2025 року остаточно врегулював правовий статус земельної ділянки, закріпив рівність часток сторін, виключив будь-які спори щодо їх розміру та створив належну правову основу для поділу земельної ділянки в натурі й встановлення порядку користування.
Вказує, що предмет спору у даній справі зводиться виключно до визначення порядку користування та здійснення поділу земельної ділянки в натурі, оскільки за відсутності згоди одного зі співвласників реалізація часткових прав кожної сторони — у тому числі права на забудову, благоустрій, прокладення комунікацій, обслуговування домоволодіння та можливість розпорядження власною часткою — є фактично заблокованою. Саме ця об`єктивна неможливість досягнення згоди та штучно створені перешкоди у користуванні земельною ділянкою формують правову підставу для звернення до суду й потребують судового поділу відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 88 Ж України.

Представник відповідачки – адвокат Усатенко В. Ю., подав відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження по справі та стягнути з позивачки на користь відповідачки витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Зазначив, що з моменту нотаріального посвідчення Договору про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку від 16 травня 2025 року, право спільної часткової власності позивачки та відповідачки на земельну ділянку площею 0,1333 га кадастровий номер 3510100000:38:292:0047 припиняється і кожен із співвласників набуває права власності на виділену кожному з них земельну ділянку. 
Разом з тим, позивачка у позові просить припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та відповідачки на земельну ділянку площею 0,1333 га кадастровий номер 3510100000:38:292:0047, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Відтак, зазначає, що питання припинення права спільної часткової власності вирішено між сторонами Договором про поділ земельної ділянки від 16 червня 2025 року.
Оскільки питання припинення права спільної часткової власності вирішено між сторонами, представник вказує, що відсутній предмет спору, у зв`язку з чим просить закрити провадження у справі (а.с.72-78).

Представник відповідачки – адвокат Усатенко В. Ю. подав до суду клопотання, в якому просив визнати неповідомлення позивачкою щодо Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Потьомкіною І. А., введенням суд в оману щодо фактичних обставин справи та зловживанням процесуальними правами.
Зокрема, зауважив, що позивачка в позові взагалі не зазначає про укладення нею Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, та не оспорюючи вказаного договору просить суд вирішити питання, спір з якого взагалі не існує і повністю вирішений між сторонами (а.с.111-114).

Крім того, представник відповідачки подав клопотання, в якому просив стягнути із позивачки на користь відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн (а.с.116-119).

06 лютого 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цапенко О. М., подала заяву, в якій просила залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на новосформовану земельну ділянку. 
В обґрунтування зазначила, що до початку розгляду справи по суті позивачка реалізує своє процесуальне право, передбачене п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України. Мотиви такої заяви не підлягають перевірці судом і не потребують обґрунтування, що відповідає правовій природі цієї процесуальної дії та узгоджується з усталеною судовою практикою (а.с.127-128).

Згідно ухвали Подільського районного суду міста Кропивницького від 24 лютого 2026 року залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності та визнання права власності на новосформовану земельну ділянку.

06 березня 2026 року представник відповідачки подав заяву, в якій просив визнати неповідомлення ОСОБА_1 щодо Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. і зареєстрованого в реєстрі за №474, введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи та зловживанням процесуальними правами та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.
В обґрунтування поданої заяви зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються співвласниками будинку по АДРЕСА_1 . Для обслуговування вказаного будинку була передана земельна ділянка площею 0,1333 га кадастровий номер 3510100000:38:292:0047. Зазначена земельна ділянка приватизована та відповідно до рішення Кропивницької міської ради від 19.12.2023 №1815 земельна ділянка передана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність. У подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились про поділ вказаної земельної ділянки та приведення площі часток земельної ділянки відповідно до часток у праві власності на будинок. Відповідно до п. 4 Договору про припинення права спільної сумісної власності на земельну ділянку від 16 травня 2025 року, за взаємною згодою сторін право спільної сумісної власності на цю земельну ділянку припиняється, і співвласники набувають право спільної часткової власності в рівних частках, з збереженням одного кадастрового номера згідно розробленої технічної документації із землеустрою. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. і зареєстрований в реєстрі за №473.
Відповідно до п.п. 3, 4 Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, за взаємною згодою Сторін право спільної часткової власності на зазначену земельну припиняється, і кожен з Співвласників в результаті поділу набуває право на окрему земельну ділянку згідно схеми поділу земельної ділянки, яка є додатком до цього договору: ОСОБА_1 – на земельну ділянку площею 0,0400 га; ОСОБА_2 – на земельну ділянку площею 0,0933 га, з подальшим, після укладення та посвідчення цього договору, присвоєнням утвореним земельним ділянкам нових кадастрових номерів згідно розробленої, за заявами Співвласників, відповідними компетентними органами (організаціями) технічної документації. З моменту нотаріального посвідчення цього договору право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1333 га кадастровий номер 3510100000:38:292:0047 припиняється і кожен із Співвласників набуває права власності на виділену кожному з них земельну ділянку. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. і зареєстрований в реєстрі за №474. Позивачка у позові просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1333 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3510100000:38:292:0047 і здійснити поділ зазначеної земельної ділянки та визнати за ОСОБА_1 право власності на новосформовану земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,0667 га, визнати за ОСОБА_2 право власності на новосформовану земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 0,0666 га. 
Разом з тим, вказує, що ці питання на час звернення з позовом вирішено між сторонами Договором про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, посвідченим приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. і зареєстрованим в реєстрі за №474. 
Так, відповідно до Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. і зареєстрованого в реєстрі за №474, ОСОБА_2 виготовила технічну документацію на земельну ділянку площею 0,0933 га, якій після її сформування присвоєно кадастровий номер 3510100000:38:292:0055 та зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку. 
Представник зауважує, що позивачка в позові взагалі не зазначала про укладення нею Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року та не оспорюючи вказаного договору просила суд вирішити питання, спір з якого взагалі не існує і повністю вирішений між сторонами договором. 
Звертає увагу, що позивачка вводила суд в оману щодо фактичних обставин справи, тобто зловживаючи процесуальними правами подала завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору (а.с.140-142).

11 березня 2026 року представник позивачки – адвокат Цапенко О. М. подала заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні заяви представника відповідачки про визнання дій позивачки зловживанням процесуальними правами та відмовити у задоволенні заяви представника відповідачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 
В обґрунтування поданого клопотання зазначила, що представник відповідачки у заяві від 05 березня 2026 року стверджує, що позивачка нібито ввела суд в оману щодо фактичних обставин справи та зловживала процесуальними правами, оскільки при зверненні до суду не повідомила про існування Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року. 
Вказала, що такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи та є довільним тлумаченням представником відповідачки процесуальної поведінки позивачки. 
Так, позов ОСОБА_1 було подано у зв`язку з існуванням реального спору між співвласниками земельної ділянки щодо порядку її поділу, визначення меж, конфігурації земельних ділянок, які підлягали утворенню, а також щодо законності дій, вчинених без участі позивачки як співвласниці. Станом на день подання позову право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3510100000:38:292:0047 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках по 1/2 кожній, що і стало правовою підставою для звернення до суду із позовом про виділ частки земельної ділянки в натурі. Саме на підставі зазначеного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачка реалізувала своє право співвласника на звернення до суду з вимогою про виділ належної їй частки земельної ділянки. Зміст позовної заяви прямо свідчить, що позивачка звернулася до суду з вимогою про виділ у натурі належної їй частки земельної ділянки та визнання права власності на новосформовану земельну ділянку відповідно до схеми поділу, розробленої сертифікованим інженером-землевпорядником. Таким чином, предметом позову було саме судове вирішення питання поділу земельної ділянки між співвласниками, що саме по собі підтверджує існування спору між сторонами. 
Вважає, що твердження представника відповідачки про відсутність предмета спору є безпідставним також з огляду на те, що ухвалою Подільського районного суду м. Кропивницького від 14 січня 2026 року було відкрито провадження у справі, що свідчить про наявність належного предмета спору та відповідність позову вимогам процесуального законодавства. 
Зауважує, що посилання представника відповідачки на Договір про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року як на обставину, що нібито повністю вирішує спір між сторонами, є необґрунтованим. Сам факт існування такого договору не свідчить про відсутність спору, оскільки реальне виконання умов цього договору, відповідність здійсненого поділу фактичному розташуванню нерухомого майна співвласників та дотримання прав позивачки під час формування нових земельних ділянок є саме предметом правового конфлікту між сторонами. 
З огляду на викладене, вважає, що твердження представника ОСОБА_2 про те, що позивачка нібито ввела суд в оману та подала завідомо безпідставний позов, є необґрунтованими. Подання позову було зумовлене наявністю реального спору щодо правомірності поділу земельної ділянки та захисту майнових прав позивачки і є реалізацією гарантованого статтею 55 Конституції України права на судовий захист. Сам по собі факт звернення особи до суду за захистом свого права не може вважатися зловживанням процесуальними правами. 
Звернула увагу суду, що позов ОСОБА_1 був поданий у зв`язку з існуванням реального спору між співвласниками земельної ділянки щодо порядку її поділу, конфігурації новоутворених земельних ділянок та дотримання прав співвласників під час формування нових кадастрових номерів. 
Крім того, заява позивачки про залишення позову без розгляду була подана до початку розгляду справи по суті, що прямо передбачено пунктом 5 частини 1 статті 257 ЦПК України та є реалізацією процесуального права позивачки. 
Вказує, що представником не доведено, що подання позову було завідомо безпідставним або що позивачка діяла недобросовісно чи з метою завдання шкоди іншій стороні. 
Зазначила, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідачки подано договір про надання професійної правничої допомоги від 27 грудня 2025 року та додаткову угоду від 25 січня 2026 року. Водночас, сам договір має загальний, рамковий характер і сам по собі не підтверджує надання правничої допомоги саме у цій конкретній справі в тому обсязі та за тією вартістю, які заявлені до стягнення. вважає, що додаткова угода від 25 січня 2026 року також не є достатнім та безумовним доказом реальності заявлених витрат, оскільки її існування саме по собі не підтверджує фактичного виконання адвокатом відповідного обсягу робіт, не розкриває детально зміст наданих послуг та не свідчить про необхідність саме такого розміру витрат у межах цієї справи. 
Окремо звернула увагу суду на пункт 1.5 додаткової угоди, яким визначено 10 000,00 грн за представництво інтересів клієнта. Такий розмір витрат є очевидно завищеним та неспівмірним з огляду на фактичний процесуальний рух справи, оскільки розгляд по суті не відбувся, справа перебувала лише на підготовчій стадії, а позов було залишено без розгляду за заявою позивачки, поданою 06 лютого 2026 року, тобто до початку розгляду справи по суті (а.с.145-152).

Додатковою ухвалою Подільського районного суду міста Кропивницького від 26 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд встановив, що предметом позову в даній справі є припинення права спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, здійснення поділу зазначеної спірної земельної ділянки в натурі та визнання за сторонами права власності на новостворені земельні ділянки. В той же час, відповідачкою до суду подано Договір про поділ земельної ділянки від 16 травня 2026 року, у якому сторонами погоджено в добровільному порядку такий поділ спірної земельної ділянки та, фактично, вирішено позовні вимоги, які позивачка просить вирішити суд. Доказів розірвання, визнання недійсним або нікчемності вказаного Договору про поділ земельної ділянки матеріали справи не містять, а тому суд констатував, що позивачка звернулась до суду з позовом за відсутності предмета спору.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). В порушення зазначеної норми, позивачкою до суду не надано наявного у неї Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, що призвело до подання ОСОБА_1 та прийняття до розгляду судом завідомо безпідставного позову.
Суд критично оцінив доводи представника позивачки про наявність спору між сторонами в даній справі, оскільки вважав, що відсутність такого спору спростовується Договором про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року.
Суд констатував суперечливу поведінку позивачки, яка виражається у повідомленні суду у всіх поданих під час розгляду справи заявах про наявність спору у даній справі і в той же час позивачка не наполягає на розгляді вказаного спору та подала до суду заяву про залишення позову без розгляду, відразу після подання відповідачем відзиву на позов з Договором про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року. Таким чином, суд дійшов висновку про зловживання позивачкою процесуальними правами, яке виразилося у поданні нею завідомо безпідставного позову та позову за відсутності предмета спору, а тому суд вбачав підстави для покладення на позивачку судових витрат на правничу допомогу відповідачки у розмірі 20 000 грн, які вважав розумними та обґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Цапенко Оксана Миколаївна, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування додаткової ухвали Подільського районного суду м. Кропивницького від 26 березня 2026 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви відповідачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування зазначила, що судом першої інстанції не встановлено жодної із передбачених законом підстав для покладення на позивачку витрат на правничу допомогу, не наведено, у чому саме полягають необґрунтовані дії позивачки, не встановлено ознак недобросовісності чи зловживання процесуальними правами. При цьому, посилання суду першої інстанції на неподання позивачкою певних доказів разом із позовною заявою не може бути підставою для висновку про подання завідомо безпідставного позову. Так, відповідно до принципу змагальності сторін докази можуть подаватися протягом усього розгляду справи, а тому саме по собі неподання окремого доказу на момент звернення до суду не свідчить про недобросовісність дій позивачки та не є зловживанням процесуальними правами. 
Зауважила, що місцевий суд не з`ясував, які саме дії позивачки спричинили виникнення витрат відповідачки та чи перебувають такі витрати у причинному зв`язку з поведінкою позивача. Сам по собі факт звернення до суду та подання заяви про залишення позову без розгляду є реалізацією процесуального права позивача та не може розцінюватися як зловживання. 
Вказує, що суд першої інстанції не здійснив належного аналізу змісту поданих представником відповідачки доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу, не встановив обсяг та характер наданих послуг, а також не перевірив їх відповідність критеріям реальності, необхідності та співмірності. 
Вважає, що наявність квитанції про оплату не спростовує наведеного, оскільки сама по собі не підтверджує обґрунтованість та співмірність витрат і не свідчить про фактичний обсяг виконаних робіт та їх необхідність саме у межах цієї справи. Зокрема, вважає, що надані відповідачем документи не містять належного обґрунтування обсягу фактично виконаних робіт, їх необхідності саме у межах цієї справи, а також не підтверджують співмірність заявленої до стягнення суми. Крім того, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення 20 000 грн витрат на правничу допомогу, не перевірив їх реальність, необхідність та розумність, не навів мотивів, з яких дійшов висновку про співмірність саме такої суми. 
Звернула увагу, що судом також не враховано доводи позивачки про те, що справа по суті не розглядалася, судові засідання не проводилися, а відтак обсяг правничої допомоги об`єктивно є мінімальним. Заявлена сума 20 000 грн включає 10 000 грн за представництво у суді, хоча розгляд справи по суті не відбувався, судові засідання не проводилися, що свідчить про очевидну неспівмірність таких витрат. Посилання суду на участь адвоката у судових засіданнях не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки розгляд справи по суті не проводився та судові засідання не відбувалися.
Зазначила, що суд також не врахував, що обставини формування нової земельної ділянки, присвоєння їй кадастрового номера та державної реєстрації права власності на неї відбулися після відкриття провадження у справі, що прямо підтверджує існування спору на момент звернення до суду.
Вважає, що суд безпідставно ототожнив наявність договору про поділ земельної ділянки із відсутністю спору, не перевіривши питання його фактичного виконання, дотримання прав співвласника та законності подальших дій відповідача. Такий підхід свідчить про формальний розгляд заяви, відсутність належного дослідження обставин справи та порушення вимог процесуального закону щодо обґрунтованості судового рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник відповідачки – адвокат Усатенко В. Ю. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Кропивницького від 26 березня 2026 року – без змін. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
Представник вказує, що в апеляційній скарзі позивачкою не зазначено, чому в позовній заяві вона не вказала про наявність Договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року №474 та не додавала до позову копію зазначеного договору. При цьому, в апеляційній скарзі вказано, що станом на момент звернення до суду спір між сторонами був наявний та не врегульований у добровільному порядку, що і обумовило необхідність судового захисту прав позивачки. 
Зазначив, що в апеляційній скарзі, всупереч презумпції правомірності договору та не оспорюючи Договір про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року №474 позивачка продовжує наполягати, що спір між сторонами був наявний та не врегульований у добровільному порядку, тобто продовжує зловживати процесуальними правами. 
Вважає, що ОСОБА_1 безпідставно зазначає, що суд необґрунтовано ототожнив наявність договору про поділ земельної ділянки із відсутністю спору, не перевіривши питання його фактичного виконання, дотримання прав співвласника та законності подальших дій відповідачки (а.с.200-203).

Узагальнені доводи та заперечення відповіді на відзив на апеляційну скаргу.
Представник позивачки адвокат Цапенко О. М. подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу та заперечила щодо доводів сторони відповідачки.
Зазначила, що предметом апеляційного перегляду у цій справі є не остаточне вирішення питання дійсності договору про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Потьомкіною І.А. та зареєстрованого в реєстрі за №474, не законність формування земельних ділянок кадастрові номери 3510100000:38:292:0055 та 3510100000:38:292:0056, а виключно законність додаткової ухвали про покладення на позивача 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу після залишення позову без розгляду. Зауважила, що замість доведення наявності умов, передбачених частиною дев`ятою статті 141 та частинами п`ятою, шостою статті 142 ЦПК України, відповідачка повторно стверджує, що договір №474 нібито повністю вирішив спір між сторонами, а тому позов був «завідомо безпідставним». Проте така позиція є юридично помилковою, оскільки наявність договору сама по собі не доводить відсутності спору, не доводить законності його укладення, не доводить належності його виконання, не доводить правомірності подальших кадастрових та реєстраційних дій і тим більше не доводить зловживання позивачкою процесуальними правами. 
Звернула увагу, що суд першої інстанції, постановляючи додаткову ухвалу, фактично ототожнив наявність договору №474 із відсутністю предмета спору та безпідставно визнав поведінку позивачки зловживанням процесуальними правами. Однак такий висновок не ґрунтується на належно встановлених обставинах справи та суперечить правовій природі інституту розподілу судових витрат у разі залишення позову без розгляду (а.с.208-213).

Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення представника позивачки адвоката Цапенко О. М., представника відповідачки адвоката Усатенка В. Ю., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог заяви відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду (пункт 1 частини другої статті 200 ЦПК України).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
За обставинами цієї справи позивачка ОСОБА_1 , після відкриття провадження у справі, до підготовчого судового засідання, звернулась до суду із заявою про залишення її позову без розгляду, яку суд ухвалою від 24 лютого 2026 року задовольнив.
Звертаючись із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу, представник відповідачки посилався на те, що позивачка вводила суд в оману щодо фактичних обставин справи, тобто зловживаючи процесуальними правами подала завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору, а відтак вважав, що наявні підстави для стягнення із позивачки на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із необґрунтованими діями позивачки.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, місцевий суд встановив, що предметом позову в даній справі є припинення права спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, здійснення поділу зазначеної спірної земельної ділянки в натурі та визнання за сторонами права власності на новостворені земельні ділянки. В той же час, відповідачкою до суду подано Договір про поділ земельної ділянки від 16 травня 2026 року, у якому сторонами погоджено в добровільному порядку такий поділ спірної земельної ділянки та, фактично, вирішено позовні вимоги, які позивачка просить вирішити суд. Доказів розірвання, визнання недійсним або нікчемності вказаного Договору про поділ земельної ділянки матеріали справи не містять, а тому суд констатував, що позивачка звернулась до суду з позовом за відсутності предмета спору.
Суд констатував суперечливу поведінку позивачки, яка виражається у повідомленні суду у всіх поданих під час розгляду справи заявах про наявність спору у даній справі і в той же час позивачка не наполягає на розгляді вказаного спору та подала до суду заяву про залишення позову без розгляду, відразу після подання відповідачем відзиву на позов з Договором про поділ земельної ділянки від 16 травня 2025 року. Таким чином, суд дійшов висновку про зловживання позивачкою процесуальними правами, яке виразилося у поданні нею завідомо безпідставного позову та позову за відсутності предмета спору, а тому суд вбачав підстави для покладення на позивачку судових витрат на правничу допомогу відповідачки у розмірі 20 000 грн, які вважав розумними та обґрунтованими.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Тобто стягнення з позивача понесених відповідачем судових витрат, зокрема у разі залишення позову без розгляду, можливе лише у разі встановлення необґрунтованості дій позивача.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
Отже, саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
При цьому «необґрунтовані дії позивача» не тотожні поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив саме підставу як дію позивача і яка є необґрунтованою, а не заяву по суті спору - позов.
Чинне законодавство не містить визначення поняття «необґрунтовані дії позивача».
Тому для розуміння вказаного поняття слід виходити з дозволених меж реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового процесу.
Для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2025 року у справі № 357/5156/23, від 23 грудня 2025 року у справі №750/14656/24, від 12 лютого 2026 року в справі № 404/6023/24.
Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, обов`язковою умовою вимоги про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, є здійснення таких витрат саме внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Стаття 44 ЦПК України містить вичерпний перелік дій, які можуть бути визнані зловживанням процесуальними правами: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Тобто стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише в випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, також у постановах Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 925/1372/21, від 11 травня 2023 року в справі № 921/811/21, від 25 квітня 2023 року в справі № 924/341/22).
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08 січня 2026 року в справі № 129/390/20, від 30 січня 2026 року в справі № 758/12227/22 та інших.
Наведену послідовну та сталу правову позицію Верховного Суду підтримала в своїй постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 921/357/20 (провадження № 12-48гс24) Велика Палата Верховного Суду, яка зазначила, що приписи частини п`ятої статті 130 ГПК України (ідентична частині п`ятій статті 142 ЦПК України) є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення. Велика Палата Верховного Суду враховує послідовну та сталу правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої наведена норма процесуального закону не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, то таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що у поданому представником відповідачки клопотанні про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу не наведено достатніх підстав для висновку про необґрунтовані дії позивачки та зловживання нею процесуальними правими, а саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтованість її дій. Стороною відповідачки не доведено, що позивачка діяла недобросовісно, мала на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідачки. 
Суд першої інстанції безпідставно виснував, що у діях позивачки наявне зловживання процесуальними правами, яке виразилося у поданні нею завідомо безпідставного позову та позову за відсутності предмета спору.
Апеляційний суд зауважує, що неподання або незазначення окремого документа на момент звернення до суду саме по собі не є зловживанням процесуальними правами. ЦПК України не ототожнює неповноту доказової бази чи дискусійність обраного способу захисту із завідомою безпідставністю позову. Докази можуть подаватися, уточнюватися, досліджуватися та оцінюватися судом у ході розгляду справи. 
Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів необґрунтованості дій позивачки та зловживання нею процесуальними правами, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідачки про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу.
Саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивачки. Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивачки, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для визнання дій позивачки необґрунтованими, оскільки звернення позивачки до суду за захистом порушеного права, а також інші дії позивачки, пов`язані з реалізацією її процесуальних прав, не можуть свідчити про зловживання нею своїми процесуальними правами, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою її обов`язок відшкодувати понесені відповідачкою витрати, у зв`язку з чим клопотання представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Усатенка В. Ю. про стягнення понесених судових витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).
За викладених обставин, додаткову ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 26 березня 2026 року слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Цапенко Оксаною Миколаївною, задовольнити.
Додаткову ухвалу Подільського районного суду міста Кропивницького від 26 березня 2026 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12.06.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко