Справа № 463/2030/26
Провадження № 2/463/1371/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,
представника позивача Сеха Ю.З.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Котькорла О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих коштів,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення безпідставно нарахованих коштів у виді нарахованої та виплаченої академічної стипендії у сумі 141729,13 гривень.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідача зараховано на навчання до аспірантури Львівського національного університету імені Івана Франка за кошти державного бюджету та на підставі наказу ректора № 4226 від 22.09.2022 року, йому призначено академічну стипендію, виплата якої за період часу з 01.09.2022 року по 15.04.2024 року становить 141729,13 гривень. Проте, як з`ясувалось під час ревізії фінансово-господарської діяльності, відповідач у цей період працював за основним місцем праці на 1,0 ставки на посаді асистента інженера-електроніка у ТОВ «РЕНЕСАНС ДИЗАЙН (Україна)», а відповідно до чинного законодавства, у разі працевлаштування на повну ставку та одночасного навчання в аспірантурі академічна стипендія не виплачується. Відповідач, будучи обізнаним про встановлені вимоги щодо поєднання навчання в аспірантурі за рахунок бюджетного фінансування з трудовою діяльністю не повідомив Університет про свою повну зайнятість, що свідчить про його недобросовісність. В такому випадку кошти виплачені безпідставно, мають ознаки безпідставно набутого майна та підлягають поверненню.
Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що не допускав недобросовісної поведінки, а під час прийняття до аспірантури вказав місце постійної роботи і посаду та не був обізнаний з обов`язком обмежити свою трудову діяльність. В свою чергу, позивач не підтвердив жодними доказами, що він інформував аспірантів про необхідність обмеження трудової діяльності до обсягу не більше ніж 0,5 ставки. Тому вважає, що кошти не підлягають поверненню.
У відповіді на відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього зазначив, що правовою підставою позову є повернення безпідставно отриманих коштів, а відповідач при прийнятті до аспірантури повідомив лише місце роботи та посаду без надання інформації про обсяг зайнятості (ставку).
У запереченні на відповідь на відзив відповідач наголошує, що позивач надає неправильну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, на які не поширюються положення статті 1212 ЦК України, а підлягає застосуванню стаття 1215 ЦК України. Крім того, укладений між сторонами договір про навчання не містить положень про необхідність звільнення з основного місця роботи або зменшення зайнятості до обсягу не більше ніж 0,5 ставки у разі навчання в аспірантурі за кошти державного бюджету.
Після цього представник позивача подав додаткові письмові пояснення, а також заяву про уточнення позовних вимог з викладенням аргументації, яка аналогічна вищенаведеній.
Позовна заява поступила до суду 06.03.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 10.03.2026 року, позовну заяву залишено без руху.
Після усунення недоліків, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.03.2026 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи.
В силу вимог Закону та враховуючи ціну позову дана справа є малозначною і підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання.
Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази.
04 травня 2026 року представник позивача подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. Суд прийняв цю заяву до розгляду, оскільки предмет і підстави позову по факту залишились незмінними, а лише було виправлено технічну описку в прохальній частині, яка стосується суми стягнення. Так, за мотивами позову та відповідно до поданих до нього документів, сума академічної стипендії виплаченої за період часу з 01.09.2022 року по 15.04.2024 року становить 141729,13 гривень, тоді як в первинній редакції позовної заяви в її прохальній частині вказано про стягнення з відповідача 104297,93 гривень, що є очевидною технічною помилкою.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.
Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задоволити.
Відповідач та його представник під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві та запереченні на відповідь на відзив. Просять у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено, що на підставі наказу ректора Львівського національного університету імені Івана Франка № 3949 від 12.09.2022 року, відповідача зараховано на навчання до аспірантури за кошти державного бюджету.
Відповідно до наказу ректора Львівського національного університету імені Івана Франка № 4226 від 22.09.2022 року, відповідачу призначено академічну стипендію і за період часу з 01.09.2022 року по 15.04.2024 року її виплачено у розмірі 141729,13 гривень.
У цей період відповідач працював на повну ставку на посаді асистента інженера-електроніка у ТОВ «РЕНЕСАНС ДИЗАЙН (УКРАЇНА)».
Цих обставин сторони не оспорюють і відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.
Згідно акту ревізії фінансово-господарської діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка за період часу з 01.06.2022 року по 30.09.2025 року, проведеного працівниками Західного офісу Державної аудиторської служби згідно із Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (а.с.15-21), через те що відповідач працював на повну ставку йому безпідставно нараховано стипендію за період часу з 01.09.2022 року по 15.04.2024 у розмірі 141729,13 гривень.
Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20.11.1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31).
Питання у цій справі пов`язане з правом відповідача на виплату, яке походить безпосередньо з чинного національного законодавства, а відтак, позбавлення відповідача цієї виплати шляхом покладення обов`язку її повернути становить втручання у його право мирно володіти своїм майном, яке захищено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В такому випадку, будь який захід, який втручається у захищені цією статтею права, має здійснюватися згідно із законом, переслідувати одну або декілька законних цілей та бути пропорційним.
Стаття 53 Конституції України декларує право кожного на освіту.
Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлюються Законом України «Про вищу освіту», у частині 2 статті 62 якого закріплено правило, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою здобуття освіти за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.
В свою чергу, згідно з частиною 4 цієї статті соціальні стипендії призначаються студентам (курсантам) закладу вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Студенти (курсанти) закладу вищої освіти з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також студенти (курсанти) закладу вищої освіти, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків, мають гарантоване право на отримання соціальної стипендії, у тому числі у разі отримання академічної стипендії.
Академічні стипендії призначаються особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, встановлюється вченою радою закладу вищої освіти у межах визначеного Кабінетом Міністрів України загального відсотка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, та стипендіального фонду.
Студентам (курсантам) закладів вищої освіти, які мають право на отримання соціальної стипендії і набувають право на отримання академічної стипендії, надається один вид стипендії за їхнім вибором.
Таким чином, чинне законодавство визначає два види стипендій для здобувачів вищої освіти - соціальну та академічну, де перша виплачується на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян, а інша - особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 12 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 882 від 12.07.2004 року (далі - Порядок № 882) (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), академічними стипендіями є:
1) стипендії, засновані Президентом України, Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України (у тому числі іменні), які призначаються учням, студентам, курсантам невійськових закладів фахової передвищої, вищої освіти, асистентам-стажистам, аспірантам, а також курсантам, слухачам та ад`юнктам вищих військових закладів освіти та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти за результатами навчання за певним освітнім (освітньо-кваліфікаційним) рівнем, розміри та порядок призначення яких визначаються окремими нормативно-правовими актами;
2) ординарні (звичайні) академічні стипендії;
3) стипендії у підвищеному розмірі.
Згідно з пунктом 19 Порядку № 882, академічна стипендія клінічним ординаторам, асистентам-стажистам, аспірантам і докторантам, які навчаються за денною формою (з відривом від виробництва), установлюється у розмірі 90 відсотків*** відповідного посадового окладу, визначеного за схемою посадових окладів (з урахуванням наступних змін в оплаті праці на відповідних посадах).
Клінічні ординатори, асистенти-стажисти, аспіранти, докторанти мають право на роботу у режимі неповного робочого часу (але не більш як на 0,5 ставки за займаною посадою). При цьому, академічна стипендія, призначена відповідно до цього Порядку, виплачується у повному обсязі.
Заперечуючи право позивача на отримання академічної стипендії, позивач передусім покликається саме на цей пункт Порядку, інтерпретуючи його таким чином, що він позбавляє права на отримання стипендії аспіранта, який працює при повній зайнятості.
Суд з таким тлумаченням цієї правової норми не погоджується.
Так, буквальне тлумачення пункту 19 Порядку № 882 свідчить лише про те, що він допускає можливість праці аспірантів у режимі неповного робочого часу та виплату при цьому академічної стипендії у повному обсязі.
Такого наслідку як позбавлення права на отримання стипендії особи, яка працює при повній зайнятості, як зрештою і будь якого іншого негативного чи позитивного наслідку цим пунктом не передбачено.
Жоден інший пункт Порядку № 882 теж не передбачає підстав позбавлення аспірантів академічної стипендії, а у пункті 5 закріплено загальне правило про можливість створення стипендіальної комісії для вирішення питань щодо позбавлення академічної або соціальної стипендії (у тому числі спірних).
Більше того, правова природа академічної стипендії згідно з частиною 4 статті 62 Закону України «Про вищу освіту» полягає в тому, що вона встановлюється особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності і в цьому Законі, а також в Поряду № 882 немає жодної іншої норми, яка б по іншому тлумачила правову природу академічної стипендії, в т.ч. тієї, яка призначається аспірантам. Отже, саме успішні результати в навчанні та/або науковій діяльності є критерієм для призначення/позбавлення академічної стипендії, а не перебування аспіранта в трудових відносинах.
Наведене підтверджується також історико-політичним тлумаченням пункту 19 Порядку № 882.
Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 12.04.2024 року, перше речення абзацу п`ятого пункту 19 Порядку № 882 було викладено в новій редакції, а саме: «Асистенти-стажисти, аспіранти, докторанти мають право на трудову діяльність у позанавчальний час». Друге речення цієї норми залишилось незмінним («При цьому академічна стипендія, призначена відповідно до цього Порядку, виплачується у повному обсязі»).
Отже змінами, які внесені до цієї норми, законодавець лише усунув можливості її подвійного тлумачення, а не встановив нове правило про право аспірантів на трудову діяльність в режимі повного робочого часу.
Крім того, не лише право кожного на освіту, але право кожного на працю закріплено в Конституції України (стаття 43) і суд не вбачає логічних пояснень, чому право на отримання академічної стипендії, яке є складовою права на освіту і яке залежить від успішних результатів в навчанні, повинно бути обмежене внаслідок реалізації особою права на працю, яке теж передбачено Основним Законом.
Зрештою, згідно з частиною шістнадцятою статті 44 Закону України «Про вищу освіту» в редакції, чинній на момент зарахування позивача на навчання, підставою для зарахування особи на навчання є виконання вимог Умов прийому на навчання для здобуття вищої освіти, правил прийому та укладання договору про навчання між закладом вищої освіти та вступником (за участі батьків або законних представників - для неповнолітніх вступників), в якому можуть бути деталізовані права та обов`язки сторін відповідно до типової форми, затвердженої Кабінетом Міністрів України. Цим договором не можуть обмежуватися права чи встановлюватися додаткові обов`язки здобувачів освіти, не передбачені цим Законом чи іншими актами законодавства.
Позивач не долучив до матеріалів справи договору, який укладався з відповідачем під час зарахування на навчання, а останній долучив договір від 12.09.2024 року (а.с.71), який спірних правовідносин не регулює, оскільки укладений після періоду нарахування спірної стипендії.
Тим не менш, типовою формою договору, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 19.08.2020 року, взагалі не передбачено підстав для позбавлення академічної стипендії, в т.ч. у випадку працевлаштування аспіранта на повну ставку і за будь яких обставин стаття 44 Закону України «Про вищу освіту» забороняє встановлювати умови договору, які обмежують права чи встановлюватися додаткові обов`язки здобувачів освіти, не передбачені цим Законом чи іншими актами законодавства.
З урахуванням цього суд також бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - Суд), яку він нещодавно повторив у рішенні від 06.02.2025 року у справі «ТОВ «УКРКАВА» ПРОТИ УКРАЇНИ» (заява № 10233/20, п. 43) та згідно з якою саме національні органи влади, зокрема суди, повинні тлумачити національне законодавство та вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства, а в іншому рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.
Тобто, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 року у справі № 812/292/18, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
При таких обставинах, суд вважає позов безпідставним та відмовляє в його задоволенні, оскільки тлумачення пункту 19 Порядку № 882 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не свідчить, що ним заборонено виплату академічної стипендії аспірантам, які працюють на повній ставці. Будь яке інше тлумачення цього пункту не відповідає вимогам «якості закону», не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права відповідача та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
З цих підстав суд не приймає до уваги наданий акт ревізії фінансово-господарської діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка за період часу з 01.06.2022 року по 30.09.2025 року, оскільки тлумачення національного законодавства, зокрема, пункту 19 Порядку № 882, яке надано працівниками Західного офісу Державної аудиторської служби, окрім того, що суперечить статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не є обов`язковим для суду.
Також, суд визнає помилковими доводи представників сторін про застосування положень глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», оскільки вони на спірні правовідносини не поширюються. Право позивача на виплату академічної стипендії передбачено законом і ці кошти не мають статусу безпідставно набутого майна.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог частини першої, пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.10, 18, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

у задоволенні позову Львівського національного університету імені Івана Франка до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно нарахованих коштів у вигляді нарахованої та виплаченої академічної стипендії у сумі 141729,13 гривень - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Львівський національний університет імені Івана Франка, місцезнаходження: 79007, м.Львів, вул.Університетська,1 код ЄДРПОУ 02070987.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Повний текст судового рішення складено - 04 червня 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.