Справа № 175/15681/25
Номер провадження № 2/521/2068/26

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 р.           м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді Ганошенка С.А.,
за участю секретаря судових засідань Папінян В.В.,
розглянувши у відкритому судовому в загальному позовному порядку у залі суду у м. Одесі матеріали цивільної справи за позовом  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач 03.10.2025 року звернулася до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до  ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав.
Ухвалою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2025 року цивільну справу передано за підсудністю до Хаджибейського районного суду м. Одеси.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Хаджибейського районного суду м. Одеси визначено головуючого суддю у справі Ганошенка С.А., який отримав справу 11.12.2025 року.
Ухвалою суду від 12.12.2025 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження, справу призначено до судового розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 25 березня 2026 року у справі № 175/15681/25 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті о 13 годині 00 хвилин «15» квітня 2026 року.
У судове засідання 15.04.2026 року позивач та представник позивача не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином та своєчасно. На адресу суду повернулись поштові конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відзиву суду не надав, заяв та клопотань не надходило.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав у судове засідання не з`явились.
Клопотань про відкладення або інших письмових клопотань на адресу суду не надходило.
Позивач, посилаючись на вказані у позові обставини, просить позбавити батьківських прав  ОСОБА_2  , відносно її неповнолітньої доньки:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи значну віддаленість сторін та суду на території Держави та нестабільність роботи ВКЗ.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.
За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).
Відповідно до ст. 164 СК України батьки або один із них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, шкідливо впливають на дітей своєю аморальною, антигромадською поведінкою.
В силу ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Приписами ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.
Згідно зі ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Водночас, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.
Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. За цієї обставини, законодавцем встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.
Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 15 та 16 Постанови № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
У даному разі, за встановлених судом під час розгляду справи обставин, позивачем підтверджено належними та допустимими доказами факт не проживання батька разом з дитиною, незацікавленість відповідача взагалі у житті дитини, як шкільному так і повсякденному, його фізичному та духовному розвитку. Батько не вживає будь-яких дій задля підтримування зв`язку з дитиною, не забезпечує належних умов задля отримання нею освіти, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини.
З урахуванням наявного у матеріалах справи висновку Органу опіки та піклування, вжиття численних заходів судом щодо повідомлення батька про розгляд справи судом, суд виснує, що подані позивачем докази в достатній мірі свідчать про ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, останній без поважних причин залишив свою доньку без батьківської уваги та турботи, не спілкується з дитиною взагалі, участі у її вихованні, розвитку не приймає.
Відповідно до обставин справи встановлено, що ОСОБА_1  ІНФОРМАЦІЯ_2 , та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мають спільну неповнолітню дитину:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії серії НОМЕР_1 від 22.06.2016 року.
Згідно вищевказаного свідоцтва, зазначено, що  ОСОБА_2  є батько, а ОСОБА_1 є мати.
Між Позивачем та Відповідачем розірвано шлюб від 24 червня 2019 року на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року у справі № 175/459/19-ц.
Спільна неповнолітня дитина проживає з позивачем (матір`ю) в Чеській Республіці та орендує житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Факт постійного проживання дитини разом із матір?ю на території Чеської Республіки також підтверджується документами, що посвідчують законність перебування дитини за кордоном, а саме віза/дозвіл на проживання.
Згідно Рішення MSZ 04/2022 - 02.05.2022 року ОСОБА_4 прийнята на навчання повного дня для здобувача дошкільної освіти в дитячому садку.
Відповідно до рішення №UP2-RI-22 від 09.06.2022 року ОСОБА_4 прийнята до Початкової школи та дитячого садка Прага 5- Сміхов. 
Окрім того, ОСОБА_4 професійно займається бальними танцями та приймає участь у змаганнях по всій Європі. Також ОСОБА_3 постійно займається вокалом та грою на фортепіано, всі витрати по утриманню та розвитку дитини мати несе одноособово.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровській області від 08.11.2019 р. у справі № 175/2905/19 було вирішено стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно.   
Згідно матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_4 з примусового виконання виконавчого листа №175/2905/19, виданого 11.12.2019 року про стягнення аліментів, станом на 29.09.2025 заборгованість зі сплати аліментів з боку ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за 76 (сімдесят шість) місяців з дня пред?явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 370483,87 грн.
За весь період спільного проживання батько,  ОСОБА_2 , у вихованні дитини участі не брав та на сьогоднішній час будь-яке спілкування у батька з дитиною відсутнє. Всі питання щодо виховання малолітньої дитини вирішуються позивачем одноособово без участі відповідача.
23.02.2026 року начальником служби у справах дітей Діденко О.Б. , як представником Органу опіки та піклування відповідної ради, проведено дистанційну співбесіду із дитиною ОСОБА_3 у застосунку «Вайбер». Під час бесіди встановлено, що батько в житті дитини відсутній. ОСОБА_3 з ним не підтримує спілкування, подарунки та привітання не отримує. Кошти на потреби дитини батько не надає. Дитина пам?ятає поведінку батька, яка мала негативні наслідки для матері і через це бажання спілкуватися із батьком не має.
Третьою особою, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради було видано висновок про доцільність позбавлення батьківських відповідача відносно малолітньої дочки.
Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач взагалі не спілкується з дочкою, не займається її вихованням, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться її побутовими умовами вже досить тривалий час.
Враховуючи викладене, суд вважає, що ці обставини є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і таке позбавлення батьківських прав буде в інтересах малолітньої доньки.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 247, 258, 263- 265, 273 ЦПК України, ст. 164, 165 243 СК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1  до  ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити батьківських прав  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно його неповнолітньої доньки -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Попередити  ОСОБА_2 , що позбавлення батьківських прав не звільняє його від обов`язку по утриманню дитини.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , Адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП  НОМЕР_3 , Місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;
Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Слобожанської селищної ради як орган опіки та піклування, ЄДРПОУ: 41511716, 52005, Україна, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., селище Слобожанське, вулиця Сухомлинського Василя, будинок 56б
Повний текст судового рішення виготовлено та підписано суддею 27.04.2026 року.

Суддя          Сергій ГАНОШЕНКО