ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/8740/26 пров. № А/857/29090/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Сала П. І.,	
суддів:	Димарчук Т.М.,	
 	Москаля Р.М., 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача, адвоката Ткач Яни Сергіївни, на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2026 року про відмову у забезпеченні позову в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

04.05.2026 через підсистему "Електронний суд" адвокат Ткач Я.С. звернулася до суду з позовом від імені та в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач-1) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 або відповідач-2), в якому заявила такі позовні вимоги:
- скасувати мобілізаційне розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо організації та проведення мобілізації ОСОБА_1 ;
- скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 про призначення ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період, на посаду при військовій частині та виключити його зі списків; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про надання та оформлення ОСОБА_1 відстрочки від призову під час мобілізації в особливий період і воєнний час, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Одночасно з позовною заявою представник позивача також подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони військовій частині НОМЕР_1 вчиняти будь-які дії щодо переведення ОСОБА_1 на бойові позиції та/або до іншої військової частини, до набрання законної сили рішенням суду у відповідній адміністративній справі.
Заява обґрунтована тим, що позивача мобілізовано незаконно за наявності у нього чинної відстрочки. Як наслідок, він був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 та на підставі оскаржуваних рішень перебуває в умовах безпосередньої підготовки до бойових дій, у зоні бойових дій, без БЗВП, вже отримав поранення та контузію. Відтак, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до оскарження його незаконної мобілізації, з метою уникнення в майбутньому продовження порушення прав позивача та задля збереження становища, яке існувало до такого порушення його прав, існують передбачені статтею 150 КАС України підстави для вирішення питання про забезпечення позову.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06.05.2026 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі представник позивача просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а зроблені ним висновки не відповідають фактичним обставинам справи. У спірній ситуації заходи забезпечення є необхідними, співмірними і такими, що спрямовані на збереження існуючого становища, а саме залишення у позивача статусу військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 та запобігання загрозам для його життя та здоров`я.
Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Вказує на те, що предметом оскарження за позовом ОСОБА_1 є акти індивідуальної дії, зокрема про прийняття на військову службу. Тобто, вчинення дій щодо можливого переміщення не вплине на можливість захисту прав позивача шляхом скасування оскаржуваного наказу. Відтак заборона направлення/переведення позивача ніяким чином не може додатково гарантувати, що рішення суду про скасування наказу про призов на військову службу, у разі задоволення позову, буде виконано, оскільки припинення юридичної сили наказів відбувається автоматично та не потребує додаткових дій.
Крім того, звертає увагу, що згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.05.2026 № 133 солдат ОСОБА_1 , водій автомобільного взводу підвозу боєприпасів роти матеріального забезпечення, вважається таким, що вибув у відрядження 11.05.2026 у Чернігівську область, військова частина НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_3 , з метою проходження базової загальновійськової підготовки, терміном з 11.05.2026 до окремого розпорядження, тому наразі відсутній у розташуванні військової частини НОМЕР_1 .
Відповідач-2 у поданому відзиві апеляційну скаргу заперечує та просить відмовити у її задоволенні.
Зазначає, що раніше надана позивачу відстрочка була скасована відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024, у зв`язку з виявленням відсутності законних підстав у військовозобов`язаного для відстрочки. Таке рішення прийнято повноважною комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 (протокол № 17/2/2026 від 21.04.2026), підписано 9 членами комісії та внесено в систему "Оберіг". Також позивач пройшов медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 , за результатами якого визнаний придатним до військової служби. Правом на оскарження висновку ВЛК до штатної ВЛК вищого рівня не скористався, постанова ВЛК є чинною. Жодних скарг чи заяв про тиск або порушення з боку ТЦК під час перебування у РТЦК не подавав.
На сьогодні позивач є військовослужбовцем Збройних Сил України, проходить військову службу в умовах воєнного стану та виконує свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни. Водночас суд не може втручатися у дискреційні повноваження командування військових частин та визначати місце служби конкретного військовослужбовця. Крім того, це не відповідає приписам ч. 2 ст. 151 КАС України.
Враховуючи положення ст.ст. 311, 312 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється у письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши у змішаній формі (паперовій та електронній) матеріали справи щодо питання забезпечення позову, оцінивши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до частин першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з частинами першою та другою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною першою статті 152 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі і повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Таким чином, беручи до уваги вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який повинен згідно з приписами закону та за наявності безумовних фактичних підстав гарантувати виконання майбутнього рішення суду та/або ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.
При цьому регулювання підстав та порядку забезпечення позову здійснюється в інтересах не лише певної особи, а й інших осіб учасників провадження, суспільства, держави в цілому з дотриманням критеріїв адекватності (відповідності вимогам, виключно в межах яких допускається застосування відповідних заходів; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову) та співмірності (співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів). Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 640/868/19, від 29 січня 2020 року у справі № 640/9167/19, від 31 серпня 2022 року у справі № 990/99/22 та інших.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
У свою чергу, розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення.
Тому сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачами) рішення, вчинення дій чи допущення бездіяльності, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що такі рішення (дія, бездіяльність) є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
При цьому суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстави унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, у разі невжиття таких заходів повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, поза обґрунтованим сумнівом, порушує права, свободи або інтереси позивача і що вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. Важливим є саме момент об`єктивного існування наведених ризиків.
Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (дій) та порушення таким рішенням (діями) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.
Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на осіб, на яких поширюються. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте, відповідно до ст. 150 КАС України, зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є вкрай вагомими підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі, оскільки, як вже наголошувалося вище, такі обставини підлягають встановленню та доведенню в процесі розгляду справи по суті. Тому твердження заявника про "очевидність" порушення до розгляду справи по суті є тим висновком, до якого суд ставиться з певною пересторогою, оскільки він може свідчити про правову позицію суду наперед. Відтак застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у лише виключних випадках, доведених "поза обґрунтованим сумнівом".
Разом з тим, на підтвердження обставин, про які зазначено у заяві про забезпечення позову, не надано належних й допустимих доказів, які б на цьому етапі розгляду справи давали можливість суду бути переконаним у тому, що оскаржувані рішення та дії відповідачів є "очевидно протиправним" поза обґрунтованим сумнівом.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2023 року у справі № 640/15534/22 вказав на те, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Отже, фактичні обставини справи, в тому числі питання щодо правомірності/неправомірності рішень та дій суб`єктів владних повноважень, на які посилається позивач, підлягають встановленню і доведенню на підставі зібраних у справі доказів та аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, під час вирішення справи по суті.
Відповідно, на цьому етапі судового процесу відсутні підстави стверджувати про очевидну протиправність оскаржуваних рішень та дій відповідачів, як одну з передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Зі змісту позовної заяви також слідує, що позивач не погоджується із законністю його призову на військову службу під час мобілізації, посилаючись, зокрема, на наявну у нього відстрочку та незадовільний стан здоров`я.
В цьому контексті колегія суддів бере до уваги, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оборону України" громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Частиною третьою статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Отже, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, за загальним правилом, не може вважатися неправомірним і таким, що не відповідає вимогам збалансованості інтересів особи та держави в цілому. 
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 21.04.2026 питання правомірності отримання позивачем відстрочки було винесено на розгляд комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , якою прийнято рішення у формі протоколу за № 17/2/2026 від 21.04.2026 про скасування ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, наданої на підставі п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Цього ж дня відомості про скасування відстрочки внесено до ЄДР ПВР "Оберіг".
Наведене спростовує доводи заявника про те, що позивача було мобілізовано за наявності чинної в нього відстрочки. 
При цьому колегія суддів зауважує, що рішення про скасування відстрочки фактично не є предметом оскарження у цій адміністративній справі.
Також з матеріалів справи вбачається, що за рішенням ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач визнаний придатним до проходження військової служби.
Поряд з цим доводи позивача щодо порушення відносно нього процедури проведення призову на військову службу підлягають перевірці безпосередньо під час судового розгляду справи і на цьому на цьому етапі судового процесу суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності дій та рішень відповідачів "поза обґрунтованим сумнівом", як необхідної умови для забезпечення поданого адміністративного позову.
Крім того, колегія суддів враховує, що Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і такий триває донині.
На цей період законодавцем внесено зміни до положень КАС України, що регулюють питання забезпечення адміністративного позову. Зокрема, частину третю статті 151 КАС України доповнено пунктом 10 згідно із Законом України "Про внесення зміни до частини третьої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України щодо забезпечення позову у виді зупинення наказу або розпорядження командира (начальника) під час воєнного стану чи в бойовій обстановці" № 2359-IX від 08.07.2022, відповідно до якого не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Таким чином, процесуальний закон містить пряму заборону вживати заходи забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Представник позивача просить забезпечити позов шляхом заборони командуванню військової частини вчиняти будь-які дії щодо переведення ОСОБА_1 на бойові позиції та/або до іншої військової частини, до набрання законної сили рішення суду у справі.
Отже, такий спосіб забезпечення позову опосередковано матиме вплив на дію можливих наказів командира, відданих в умовах воєнного стану, що не узгоджується із приписами п. 10 ч. 3 ст. 151 КАС України.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову у цій справі, оскільки судом не встановлено підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом заходів забезпечення позову істотно ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду справи або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 травня 2026 року у справі № 380/8740/26 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль  	
Повне судове рішення складено 29.06.26